Справа № 420/22178/24 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 вересня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі
головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, - 
ВСТАНОВИВ:

Постановою Верховного суду від 23 жовтня 2025 року касаційну скаргу адвоката Дяченка Олексія Володимировича, подану в інтересах ОСОБА_1 , задоволено частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2024 року скасовано.
Направлено справу №420/22178/24 на новий судовий розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.
До суду матеріали справи надійшли 05.11.2025 року.
Відповідно до розпорядження №605 від 05.11.2025 року та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.11.2025 року матеріали адміністративної справи розподілено на суддю Юхтенко Л.Р. 
Ухвалою від 11 листопада 2025 року прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику сторін у порядку ч. 5 ст. 262 КАС України адміністративну справу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_2 ), в якій позивач просив: 
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.07.2017 року по 18.06.2024 року включно.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.07.2017 року по 18.06.2024 року включно у сумі 345 184 гривні 33 копійки.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 з 01.12.2006 року по 22.07.2017 року проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_2 та відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 21.07.2017 року №150 позивача з 22.07.2017 року було звільнено з військової служби за віком.
Представник позивача зазначає, що у період проходження військової служби позивачу не у повному обсязі виплачувалось грошове забезпечення.
27 березня 2021 року позивачем було направлено заяву до відповідача з проханням виплатити всю наявну заборгованість, але відповідачем не надано відповідь на заяву позивача.
Представник позивача зазначає, що постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.04.2022 року зобов`язано відповідача виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 22.07.2017 року враховуючи базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення - січень 2014 року.
18.11.2022 року на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.04.2022 року у справі №420/11639/21 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період 01.01.2016 року по 22.07.2017 року із застосуванням у якості базового місяця січня 2014 року у загальній сумі 25301,58 грн. із одночасним утримання військового збору 1,5%, що підтверджується повідомленням про надходження коштів.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.12.2023 року у справі №420/12091/23 зобов`язано відповідача провести перерахунок та виплатити на користь позивача одноразову грошову допомогу при звільнені за 30 календарних років служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди відповідно до постанови КМУ № 889 від 22.09.2010 та індексації грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум допомоги.
19.06.2024 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15.12.2023 року у справі №420/12091/23 відповідачем виплачено позивачу перерахунок одноразової допомоги при звільненні у загальній сумі 43021,85 грн., із одночасним утримання військового збору 1,5%, що підтверджується банківською випискою (додаток №5 до позовної заяви).
Представник позивача зазначає, що оскільки позивача було виключено зі списків особового складу 22.07.2017 року, а крайню виплату відповідачем здійснено 19.06.2024 року, то відповідачем затримано розрахунок з 23.07.2017 року по 18.06.2024 року на 2523 дні.
Позивач вважає, що такі дії відповідача є протиправними, а тому має бути порушено питання відповідальності відповідача за затримку розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення, яке врегульовано приписами ст. ст. 116, 117 КЗпП України, і у нього виникло право на отримання середнього заробітку за час затримки виплати відповідно до ст. ст. 116, 117 КЗпП України.
При цьому, представник позивача вважає, що з огляду на принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, дія статті 117 КЗпП в редакції, яка чинна з 19.07.2022, застосовується тільки на ті правовідносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.
На момент звільнення позивача стаття 117 КЗпП діяла в редакції, яка передбачала право позивача на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку і це право не обмежувалося будь-яким строком.
Отже, застосовною до спірних правовідносин є стаття 117 КЗпП в редакції, яка була чинна до 19.07.2022 року та розрахунку середній заробіток за час затримки розрахунку підлягає необмежений шістьма місяцями.
Верховним Судом у постановах від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, від 22 лютого 2024 року у справі №560/831/23 наведено правовий висновок, що у разі звільнення позивача до 19.07.2022 року при умові виплати коштів на виконання рішення суду після 19.07.2022 року спірний період стягнення середнього заробітку варто ділити на 2 частини:
до періоду для виплати середнього заробітку, який передує 19.07.2022 року застосовується період розрахунку середнього заробітку не обмежений 6 місяцями з урахуванням частки заборгованості розрахованої за формулою наведеною у постанові Верховного суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19;
до періоду який починається з 19.07.2022 року застосовується період розрахунку середнього заробітку обмежений 6 місяцями без зменшення суми компенсації на частку заборгованості.
Отже, сума компенсації розраховується шляхом додавання двох сум розрахованих за два періоди.
Враховуючи висновки Верховного Суду у постанові від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 перший період затримки розрахунку при звільненні за період 23.07.2017 року по 18.07.2022 року складає 1822 дні; з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року на 184 дні.
Як вбачається із довідки про грошове забезпечення:
у травні 2017 року виплати позивачу складають 12617,80 грн.
у червні 2017 року виплати позивачу складають 7764,80 грн.
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньоденне грошове забезпечення позивача складає:
(12617,80 грн. + 7764,80 грн.) / 61 = 334,14 грн.
Середній заробіток за період з 23.07.2017 року по 18.07.2022 року складає:
334,14 грн. х 1822 дні = 608 803,08 грн.
Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 навів єдиний механізм розрахунку істотності частки середнього заробітку, а саме: розмір середнього заробітку прямо пропорційно залежить від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
У цій справі загальний розмір виплат нарахованих позивачеві при виключенні зі списків особового складу складав 146 628,93 гривень, з яких:
78305,50 грн. - грошове забезпечення виплачено у добровільному порядку при звільненні з військової служби;
68 323,43 грн. = (25301,58 + 43021,85) - виплачено на виконання рішення суду.
Частка заборгованості відповідно до алгоритму виведеного Верховним Судом складає: 68 323,43 грн. / 146 628,93 грн. * 100% = 46,60%
Отже, виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення належна позивачу має складати:
608 803,08 грн. * 46,60% = 283 702,57 грн.
Середній заробіток за період з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року складає: 334,14 грн. х 184 дні = 61 481,76 грн.
Загальна сума середнього заробітку відповідно до правової позиції Верховного Суду наведеної у постановах від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22. від 22 лютого 2024 року у справі №560/831/23 складає:
283 702,57 грн. + 61 481,76 грн. = 345 184,33 грн.
До суду 05 серпня 2024 року та 26 листопада 2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що є неправильним застосуванням норм Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП), зокрема статей 116-117 КЗпП, як норм загального права в даному спорі, так як військова служба (в т.ч. виплата грошового забезпечення та інших виплат військовослужбовцям) не являється об`єктом регулювання трудового права.
Представник відповідача зазначає, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу, тобто виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни (військовий обов`язок). Проходження військової служби за контрактом є лише одним з декількох видів виконання військового обов`язку, і являє собою добровільне виконання військового обов`язку кваліфікованими (професійними) військовими кадрами.
Крім того, представник відповідача зазначає, що спірні правовідносини охоплюють період з 23.07.2017 року по 18.06.2024 року. Період 23.07.2017р. по 18.07.2022р. (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією ст.117 КЗпП України, яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосуватись принцип співмірності і зменшення такої виплати. Період з 19.07.2022р. по 18.06.2024р. регулюється вже чинною редакцією ст.117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями.
Ухвалою від 16 грудня 2025 року витребувано від Одеського територіального архівного відділу галузевого державного архіву Міністерства оборони України: наявну інформацію (докази) про нараховані та/або виплачені ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) суми при звільненні (довідку, копію розрахункового листа тощо) станом на 23.07.2017 року, картку особового рахунку військовослужбовця позивача за 2017 рік та надати до суду протягом п`яти днів з дати отримання копії вказаної ухвали. Зупинено провадження у справі до отримання копії витребуваних судом доказів.
До суду 17 березня 2026 року від представника позивача надійшла заява про поновлення провадження у справі, до якої додана архівна довідка за 2017 рік.
Ухвалою від 10 вересня 2026 року поновлено провадження у справі.
Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, судом у справі встановлені такі факти та обставини.
Сторони не заперечують, що позивач проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .
Наказом командира в/ч НОМЕР_2 від 21.07.2017 року №24РС позивачку звільнено у відставку за віком (вислуга років – 30 років 00 міс 27 днів).
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.11.2021 року у справі №420/11639/21, позов задоволено частково та, зокрема, зобов`язано в/ч НОМЕР_2 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.07.2017 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.04.2022 року рішення суду від 22.11.2021 року скасовано та прийняте нове судове рішення, яким позов задоволений частково та, зокрема, зобов`язано в/ч НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 22.07.2017 року враховуючи базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення - січень 2014 року.
Суд встановив, що 18.11.2022 року відповідачем на виконання постанови суду від 14.04.2022 у справі №420/11639/21 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за у загальній сумі 25301,58 грн. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.12.2023 у справі №420/12091/23 позов задоволений та, зокрема, зобов`язано в/ч НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільнені за 30 календарних років служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди відповідно до постанови КМУ № 889 від 22.09.2010 та індексації грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум.
Суд встановив, що 19.06.2024 відповідачем на виконання рішення суду виплачено на користь позивачки 43021,85 грн.
Повертаючи адміністративну справу на новий розгляд Верховний Суд у постанові від 23.10.2025 року зазначив, що «… для цілей обчислення середнього заробітку в цій справі з урахуванням наведених позицій суду касаційної інстанції підлягає встановленню: 
розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; 
загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; 
частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; 
частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
Установивши вказані обставини, суди попередніх інстанцій мали присудити позивачці такий відсоток суми середнього заробітку, який би відповідав відсотку несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала їй при звільненні.».
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню, з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється, зокрема, Законом України від 20.12.1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до частини першої статті 9 Закону України №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону України №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, далі - Закон № 1282-ХІІ).
Статтею 2 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Суд встановив, що 18.11.2022 року на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.04.2022 року у справі №420/11639/21 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період 01.01.2016 року по 22.07.2017 року із застосуванням у якості базового місяця січня 2014 року у загальній сумі 25301,58 грн. із одночасним утримання військового збору 1,5%, що підтверджується повідомленням про надходження коштів.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.12.2023 року у справі №420/12091/23 зобов`язано відповідача провести перерахунок та виплатити на користь позивача одноразову грошову допомогу при звільнені за 30 календарних років служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди відповідно до постанови КМУ № 889 від 22.09.2010 та індексації грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум допомоги та 19.06.2024 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15.12.2023 року у справі №420/12091/23 відповідачем виплачено позивачу перерахунок одноразової допомоги при звільненні у загальній сумі 43021,85 грн., із одночасним утримання військового збору 1,5%, що підтверджується банківською випискою.
Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що на дату звільнення позивача 22.07.2017 року - не був проведений повний розрахунок з позивачем. 
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Натомість врегульовано Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України). 
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, яка неодноразово підтримана Верховним Судом (постанова від 04.12.2019 справа №825/66/16, постанова від 02.10.19 справа №817/1227/18, постанова від 10.09.2019 справа №814/2791/16, постанова від 19.06.2019 справа № 820/3312/17) за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, Верховний Суд дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби органів внутрішніх справ.
Також Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, що була підтримана у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17, висловлено правову позицію, відповідно до якої статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Тому суд доходить висновку, щодо застосування до спірних правовідносин статей 116, 117 КЗпП України.
Також суд зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Таким чином положення статті 117 КЗпП України поширюються на правовідносини, які виникають у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в редакції чинної на час здійснення виплати індексації грошового забезпечення, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Повертаючи адміністративну справу на новий розгляд Верховний Суд у постанові від 23.10.2025 року зазначив, що «… для цілей обчислення середнього заробітку в цій справі з урахуванням наведених позицій суду касаційної інстанції підлягає встановленню: 
розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; 
загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; 
частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; 
частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
Так, Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 зазначив, що розмір середнього заробітку прямо пропорційно залежить від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Відповідно до наявних у справи доказів вбачається, що загальний розмір виплат нарахованих позивачеві при виключенні зі списків особового складу мав складати 146 628,93 гривень, з яких:
78305,50 грн. - грошове забезпечення, яке було виплачено позивачу на дату звільнення та 68 323,43 грн. = (25301,58 + 43021,85), яке було виплачено із затримкою розрахунку на виконання рішень суду.
Частка заборгованості відповідно до алгоритму виведеного Верховним Судом складає: 68 323,43 грн. / 146 628,93 грн. * 100% = 46,60%.
Отже, виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення належна позивачу має складати:
608 803,08 грн. * 46,60% = 283 702,57 грн.
Середній заробіток за період з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року складає: 334,14 грн. х 184 дні = 61 481,76 грн.
Таким чином, загальна сума середнього заробітку має складати: 283 702,57 грн. + 61 481,76 грн. = 345 184,33 грн.
Суд звертає увагу, що закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Суд зазначає, що стаття 117 КЗпП України - це відповідальність, яка покладається на роботодавця за несвоєчасний розрахунок з працівником при звільненні.
Метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Таким чином, суд доходить висновку, що обраний судом спосіб захисту прав позивача є достатньою компенсацією майнових витрат позивача внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку.
Також суд враховує, що стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.
Аналогічна правова позиція зазначена в п. 39-41 постанови Верховного Суду від 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а.
Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, оцінюючи встановлені факти, суд дійшов висновку, що відповідач, заперечуючи проти позову не довів, з посиланням на відповідні докази, правомірності своїх дій, а тому позовні вимоги належать задоволенню.
У зв`язку із тим, що позивач відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, сплачений судовий збір не належить стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд 

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_2 ) у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.07.2017 року по 18.06.2024 року включно.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_2 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.07.2017 року по 18.06.2024 року включно у сумі 345 184 гривні 33 копійки (триста сорок п`ять тисяч сто вісімдесят чотири гривні 33 копійки) з урахуванням обов`язкових відрахувань.
В іншій частині позовних вимог, - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України.
Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.
Суддя Л.Р. Юхтенко