Справа № 303/9014/25
Провадження № 2/303/3459/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 липня 2026 року м. Мукачево
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Торинець Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, який уточнила усуваючи недоліки позовної заяви та зазначила, що вона та відповідач перебували в шлюбі з 04.07.2020, який розірвано рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 жовтня 2025 року. За час пересування в шлюбі вони набули наступне спільне майно: транспортний засіб MERCEDES-BENZ SPRINTER 313 CDI, 2010 року випуску, об`єм двигуна 2148 см3, дата останньої реєстрації 01.12.2023, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру МВС від 06.11.2025; транспортний засіб AUDI A6, 2004 року випуску, об`єм двигуна 1968 см3, дата останньої реєстрації 21.08.2025, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру МВС від 13.11.2025). Вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набуте ними за час шлюбу. Спір про поділ майна між ними не вирішено, тому просила поділити спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набуту за час шлюбу. Визнати за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб MERCEDES-BENZ SPRINTER 313 CDI, 2010 року випуску, об`єм двигуна 2148 см3, дата останньої реєстрації 01.12.2023, державний номерний знак НОМЕР_1 . Визнати за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб AUDI A6, 2004 року випуску, об`єм двигуна 1968 см3, дата останньої реєстрації 21.08.2025 НОМЕР_2 .
Ухвалою судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.11.2025 позовну заяву залишено без руху, оскільки вона не відповідала вимогам ст. 175, 177 ЦПК України, встановлено строк для усунення недоліків.
Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.01.2026 відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 19.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті.
Позивачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, проти заочного рішення не заперечувала.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином.
Судом проведено заочний розгляд справи, оскільки встановлено наявність умов, що передбачені ч. 1 ст. 280 ЦПК України для такого порядку розгляду.
З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен виходити із презумпції спільності майна подружжя. Така презумпція діє допоки той з подружжя, хото її заперечує, не доведе протилежного, а саме: що джерелом набуття майна були його особисті кошти, оскільки у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тобто ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц. 
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.10.2025 (справа №303/6443/25), яке набрало законної сили 03.11.2025 встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований 04.07.2020 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис № 217. У шлюбі у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 ).
Таким чином, факт укладення шлюбу між позивачкою та відповідачем 04.07.2020 не підлягає доказуванню на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України.
Судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області 01.10.2025. Зазначене рішення набрало законної сили 03.11.2025.
З копій витягів з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів станом на 06.11.2025 та станом на 13.11.2025 судом встановлено, що автомобіль MERCEDES-BENZ SPRINTER 313 CDI 2010 року випуску, об`єм двигуна 2148 см3, дата останньої реєстрації 01.12/2023, а також автомобіль AUDI A6, 2004 року випуску, об`єм двигуна 1968 см3, дата останньої реєстрації 21.08.2025 зареєстровані за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Водночас зазначені витяги не містять відомостей щодо унікальних буквенно - цифрових ідентифікаторів (номерні знаки) за якими вони перебуваються на обліку та слугують для індивідуального розпізнавання кожного механічного транспортного засобу.
Відповідно до пункту 16 Порядку державної реєстрації (перереєстрації) транспортних засобів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07.09.1998, на зареєстровані в сервісних центрах МВС транспортні засоби видаються свідоцтва про реєстрацію (зокрема за бажанням заявника в електронній формі без виготовлення їх на бланку), присвоюється буквено-цифрова комбінація номерних знаків з їх видачею або без такої (крім тимчасово ввезених на митну територію України транспортних засобів особистого користування), а також дозволи на встановлення на транспортних засобах спеціальних світлових та/або звукових сигнальних пристроїв. Номерні знаки повинні відповідати вимогам, установленим МВС, та видаються: два номерні знаки - на автотранспортний засіб, один - на мототранспортний засіб, мопед, причіп та напівпричіп. У свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу ідентифікаційний номер двигуна не зазначається.
Також відповідно до Порядку ведення Єдиного державного реєстру транспортних засобів, затвердженого наказом МВС України № 779 від 06.11.2020, до ЄДРТЗ вносяться відомості про зареєстрований транспортний засіб, у тому числі реєстраційні дані та присвоєний номерний знак. 
Отже, державний номерний знак є невід`ємним реєстраційним реквізитом транспортного засобу, який допомагає ідентифікувати транспортний засіб серед інших транспортних засобів аналогічної моделі та року випуску.
Суд вважає, що відсутність у наданих позивачем витягах з ЄДР МВС відомостей щодо державного номерного знака транспортних засобів не дає можливості належним чином ідентифікувати транспортні засоби, які стосуються предмета спору.
Таким чином, позивачем не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які підтверджували би, що транспортні засоби MERCEDES-BENZ SPRINTER 313 CDI, 2010 року випуску, об`єм двигуна 2148 см3, дата останньої реєстрації 01.12.2023, державний номерний знак НОМЕР_1 та транспортний засіб AUDI A6, 2004 року випуску, об`єм двигуна 1968 см3, дата останньої реєстрації 21.08.2025 державний номерний знак НОМЕР_2 набуті відповідачем в період шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя.
Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що звертаючись з позовом до суду позивачка посилалась на однакову вартість спірних транспортних засобів та на підтвердження їх вартості долучила до матеріалів позовної заяви скріншоти оголошень із мережі Інтернет щодо продажу аналогічних транспортних засобів, але суд вважає, що останні мають виключно інформаційний характер і не підтверджують дійсної ринкової вартості конкретного спірного майна, оскільки позивачкою не подано належного звіту про оцінку транспортних засобів, складеного суб`єктом оціночної діяльності, а також не заявлено клопотання про призначення експертизи для визначення вартості спірного майна.
Виходячи з положень ч. 1 ст. 70 СК України при поділі майна частки майна дружини і чоловіка є рівними, але відсутність доказів дійсної ринкової вартості транспортних засобів позбавляє суд можливості визначити чи буде відповідати зазначеному критерію запропонований позивачкою порядок поділу спільного сумісного майна подружжя. 
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що , обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже, обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
За встановлених в судовому засіданні обставин суд приходить до висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами існування та належної ідентифікації спірних транспортних засобів як об`єктів спільного сумісного майна подружжя, які підлягають поділу та їх дійсної вартості, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.
Керуючись ст. 141, 259, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, ст. 57, 60, 69, 70 СК України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) до ОСОБА_2  (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) про поділ майна подружжя - відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду – якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя