Справа № 950/1625/26
Провадження № 2/950/1005/26
ЛЕБЕДИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 липня 2026 року м. Лебедин
Лебединський районний суд Сумської області у складі:
головуючого судді – Косолапа В.М.,
за участю секретаря судового засідання – Ткаченко Я.О.,
позивача – ОСОБА_1 , представника позивача – Мазурової К.Д.,
представника відповідача – Резніченко А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами спрощеного позовного провадження, в залі судових засідань в м. Лебедин цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,
в с т а н о в и в:
Адвокат Мазурова Катерина Дмитрівна, в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 у якому просить стягнути з відповідача 1500 доларів США, що станом на 11.05.2026 за курсом НБУ становить 66769,35 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.06.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 досягнуто попередньої домовленості щодо укладення договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами та земельною ділянкою, розташованого в АДРЕСА_1 .
У рахунок майбутніх платежів ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 500 доларів США. Також, 04.09.2021 ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 ще 1000 доларів США в рахунок майбутніх платежів за будинок та земельну ділянку. 
Договір мав бути укладений до 10.08.2021, однак порушуючи досягнуті домовленості, відповідач до моменту звернення до суду не вчинила жодних дій для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу та не повернула отримані кошти.
27.04.2026 відповідачу було направлено вимогу про спонукання вчинити дії щодо виконання умов розписки або повернення грошових коштів, яку ОСОБА_2 не виконала. 
Посилаючись на положення ст. 530, 533, 570, 1212 ЦК України позивач просить стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 1500 доларів США, оскільки договір купівлі-продажу укладено не було, правова підстава для утримання таких коштів відпала. 
Представник відповідача подала до суду відзив у якому проти задоволення позовних вимог заперечувала. Зазначила, що 07.06.2021 сторонами була досягнута домовленість щодо майбутнього укладення договору, який мав бути укладений до 10.08.2021. Однак до указаної дати договір не було укладено, про що позивачу відомо. Після указаного строку позивач не заявила про відмову від домовленостей, не вимагала повернення коштів, не повідомила про припинення переговорів, не заявила про порушення своїх прав. 
Навпаки, 04.09.2021 після спливу вищевказаного строку позивач передала ОСОБА_2 ще 1000 доларів США. Передання позивачем додаткових коштів є підтвердженням того, що вона не вважала домовленості припиненими, не вважала, що відповідач порушила свої зобов`язання, погодилась із продовженням строку оформлення договору, підтвердила чинність домовленостей.
Також представник зазначає, що після 24.02.2022 позивач не зверталась до відповідача з пропозиціями щодо визначення нової дати укладення договору, не ініціювала нотаріальне оформлення правочину, не повідомляла відповідача про відмову від придбання нерухомого майна, не заявила вимог про повернення коштів. 
Не укладення договору не свідчить про протиправну поведінку однієї із сторін. Позивач не довела порушення ОСОБА_2 її прав. Також позивач не довела, що між сторонами існувало саме боргове зобов`язання, оскільки грошові кошти були передані в рахунок майбутньої купівлі-продажу будинку. 
Позивачем не доведено пред`явлення вимоги про повернення грошових коштів, оскільки вимогу від 25.04.2026 відповідач не отримувала. 
В частині стягнення витрат на правничу допомогу представник зазначила, що справа не є складною, не містить значного обсягу доказів, не потребує підготовки значної кількості процесуальних документів, а тому заявлена сума витрат є неспівмірною.
На указаний відзив представник позивача подала відповідь у якій зазначила, що дійсно, кошти передавалися не як позика, а в рахунок укладення договору купівлі-продажу житлового будинку. Оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, та не був укладений, передані відповідачу грошові кошти є авансом, незалежно від того як вони були названі у розписках, що відповідає практиці Верховного Суду. У позові заявлено вимогу про повернення безпідставно набутих коштів з посиланням на ст. 1212 ЦК України, що є коректним способом захисту порушеного права. 
Повернення авансових платежів є обов`язковим навіть у тому випадку, якщо покупець самостійно відмовився від угоди, а тому встановлення того хто саме винен у тому, що договір не було укладено, не має юридичного значення. 
У поданих запереченнях на відповідь, представник відповідача, серед іншого, зазначила, що посилання позивача на ст. 1212 ЦК України не звільняє її від обов`язку доказування. Зокрема позивач повинна довести не лише факт передачі грошових коштів, а й момент припинення правової підстави, на підставі якої вони були передані. 
У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали. Позивач зазначила, що у 2021 році з чоловіком вони шукали будинок. На сайті «ОЛХ» знайшли оголошення ОСОБА_2 . Вони приїхали до відповідача, оглянули будинок. остання попросила завдаток. Відповідач збиралася виїжджати до Києва, а тому попросила передати їй ще 1000 доларів США, для потреб на новому місці проживання. Коли вони пішли до нотаріуса, виявилось, що право власності на будинок зареєстровано за відповідачем, а земля ні. Нотаріус відмовився посвідчувати договір купівлі-продажу за таких умов. Після цього вони домовились, що ОСОБА_2 оформить землю. У 2022 році вони ще спілкувалися, відповідач говорила про затримки в оформленні землі, а потім перестала виходити на зв`язок. До 2026 року вона чекала результату від ОСОБА_2 , але потім звернулась за допомогою. 
Представник позивача зазначила, що право власності на земельну ділянку було оформлено відповідачем у 2023 році, а тому нічого не заважало їй укласти договір. На сьогоднішній день договір не укладено, а тому ОСОБА_2 безпідставно утримує передані їй грошові кошти. 
Відповідач заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві та запереченнях. Зазначила, що відповідач не відмовлялась від укладення договору. Позивачем не надано доказів відмови ОСОБА_2 укладати договір. Вимогу позивача вона не отримувала, а тому семиденний термін її виконання не розпочався. 
Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та оцінивши надані докази в їх сукупності, суд зазначає наступне. 
Так, 07.06.2021 ОСОБА_2 власноручно склала розписку відповідно до якої отримала від ОСОБА_1 як завдаток коштів у сумі 500 доларів США в рахунок майбутніх платежів за купівлю-продаж житлового будинку з надвірними спорудами та земельною ділянкою, розташованого за адресою АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу буде укладений після 10.08.2021, загальною вартістю будинку та земельної ділянки 7000 доларів США (а.с. 8).
Крім того, 04.09.2021 ОСОБА_2 власноручно склала розписку відповідно до якої отримала від ОСОБА_1 як завдаток коштів у сумі 1000 доларів США в рахунок майбутніх платежів за купівлю-продаж житлового будинку з надвірними спорудами та земельною ділянкою, розташованого за адресою АДРЕСА_1 . За вартістю 7000 доларів США (а.с. 9).
27.04.2026 представник ОСОБА_1 , адвокат Мазурова К.Д., направила ОСОБА_2 письмову вимогу від 25.04.2026 у якій просила: вчинити дії, пов`язані з оформленням договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , за який було сплачено 07.06.2021 та 04.09.2021 в рахунок майбутніх платежів 1500 доларів США; повідомити про дату та час складання договору купівлі-продажу; у випадку ігнорування першої вимоги просила повернути ОСОБА_1 1500 доларів США (а.с. 10).
Зазначена вимога була направлена відповідачу за адресою її реєстрації, відомою позивачу, в тому числі зазначеною в розписках від 07.06.2021 та 04.09.2021 як місце реєстрації – АДРЕСА_1 (а.с. 11 зворот. стор.).
Згідно з інформацією із Єдиного державного демографічного реєстру місцем реєстрації ОСОБА_2 з 23.10.2023 є АДРЕСА_2 (а.с. 15).
16.06.2026 ОСОБА_2 направила позивачу лист від 15.06.2026 щодо спірних правовідносин, який не було вручено ОСОБА_1 (а.с. 37, 38, 39).
Згідно з інформацією з Державного земельного кадастру від 03.07.2026 земельна ділянка з кадастровим номером 5922981200:01:001:0135 в АДРЕСА_1 була зареєстрована 26.07.2021 та належить на праві власності ОСОБА_2 (а.с. 54-59). 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5922981200:01:001:0135 в АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 12.01.2023 (а.с. 61).
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Тобто купівля-продаж нерухомого майна передбачає укладення договору в письмовій формі.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 23.07.2018 у справі № 461/5297/16-ц правила ст. 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу. 
У постанові від 04.08.2021 у справі № 640/17086/18 Верховний Суд зазначив, що ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Аванс не має забезпечувальної функції, якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається власникові.
Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу будинку.
Згідно зі ст. 571 ЦК України якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.
Сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором.
У разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.
Отже, у разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і мають бути повернуті в тому розмірі, в якому вони надавалися. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку, якщо таке зобов`язання випливає із договору, укладеного сторонами.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26.11.2025 у справі № 201/6648/20.
Як встановлено судом та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мали намір укласти договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки в АДРЕСА_1 . 
В рахунок майбутніх платежів ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 1500 доларів США. Отримання таких грошових коштів не заперечується відповідачем. 
При цьому на момент розгляду справи договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки в АДРЕСА_1 між сторонами не укладено. 
Слід зазначити, що оформлення права власності на земельну ділянку, відсутність якого, як зазначила позивач, було причиною не посвідчення договору нотаріусом, відповідачем завершено у 2023 році, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав.
Однак, представником ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження того, що до моменту направлення їй представником позивача вимоги (у квітні 2026 року), нею вчинялися будь-які дії, спрямовані на комунікацію з позивачем з приводу укладення договору, його нотаріального оформлення, або повернення отриманих коштів.
У той же час судом не встановлено факту укладення сторонами будь-яких попередніх договорів щодо купівлі-продажу будинку та земельної ділянки в АДРЕСА_1 , належних ОСОБА_2 , а тому сплачені в рахунок виконання договору купівлі-продажу платежі в розмірі 1500 доларів США є авансом та підлягають поверненню позивачу.
Крім того, доводи представника відповідача щодо неотримання вимоги ОСОБА_1 про повернення коштів суд вважає необґрунтованими, оскільки представник позивача добросовісно виконав вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, направивши ОСОБА_2 вимогу про виконання договору або повернення коштів від 25.04.2026 на останню відому їй адресу – адресу реєстрації відповідача в АДРЕСА_1 . 
Згідно з інформацією із Єдиного державного демографічного реєстру місце реєстрації ОСОБА_2 було змінено останньою з 23.10.2023. Про зміну реєстрації місця проживання відповідача позивачу стало відомо лише після звернення до суду. Доказів того, що відповідач повідомляла ОСОБА_1 про такі обставини суду не надано.
Враховуючи викладене вище, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача 1500 доларів США суд вважає правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо питання судових витрат, суд зазначає наступне. 
Відповідно до ч. 1, п.п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України).
Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в додатковій постанові від 30.09.2020 у справі № 201/14495/16-ц.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача надано: копію ордеру Серії АО 1230803, виданого 27.04.2026 (а.с. 5); копію договору про надання правничої допомоги від 24.04.2026 (а.с. 6); орієнтовний розрахунок гонорару на відшкодування витрат на правничу допомогу згідно договору від 24.04.2026 (а.с. 6 зворот. стор.).
Зокрема, у перелік наданої правничої допомоги включено: 1. Опрацювання законодавчої бази та судової практики (2 години); 2. підготовка процесуальних документів по справі: вимога про сплату грошових коштів, позовна заява, клопотання, письмові пояснення (5 годин); 3. Судове представництво (3 години).
Щодо заявлених витрат на правничу допомогу представник відповідача зазначила, що справа не є складною, не містить значного обсягу доказів, не потребувала підготовки значної кількості процесуальних документів, а тому заявлена сума витрат є неспівмірною.
Дослідивши надані на підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розміру докази, суд доходить наступного висновку.
Як уже зазначено судом, відповідно до п. 1-4 ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
У додатковій постанові від 08.09.2021 у справі № 206/6537/19 Верховний Суд вказав, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Суд зазначає, що дана справа не є складною, не потребувала значного часу для збору та дослідження великого обсягу доказів та була розглянута за правилами спрощеного позовного провадження. При цьому представництво інтересів позивача здійснювалось представником у судовому засіданні 09.07.2026 та не становило 3 години як про це зазначено у розрахунку. 
Таким чином суд вважає наданий позивачу обсяг правничої допомоги частково неспівмірним зі складністю справи та витраченим адвокатом часом, а тому з відповідача на користь ОСОБА_1 слід стягнути 5000,00 грн. таких витрат.
За таких обставин, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача 5000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 1331,20 грн. судового збору, сплаченого при зверненні до суду.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд
в и р і ш и в:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зареєстрована: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) борг в сумі, еквівалентний 1500 доларів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зареєстрована: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у виді судового збору в сумі 1331,20 грн. та 5000,00 грн. витрат на правничу допомогу.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 13.07.2026.

Суддя Вадим КОСОЛАП