ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8877/26 Справа № 214/5861/26 | | Суддя у 1-й інстанції - Фролова Н.М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2026 року м. Кривий Ріг 

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Бондар Я.М.,
суддів – Акуленка В.В., Остапенко В.О.
сторони:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на ухвалу Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 червня 2026 року, яка постановлена суддею Фроловою Н.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, дата складення повного судового рішення не вказана , 

ВСТАНОВИВ 

У травні 2026 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , в якому просив:
визнати недійсним договір дарування нерухомого майна, укладений від імені ОСОБА_3 через її представника ОСОБА_4 на підставі довіреності;
скасувати державну реєстрацію права власності, набутого на підставі зазначеного договору дарування (у разі наявності реєстраційних дій);
застосувати наслідки недійсності правочину, передбачені цивільним законодавством, шляхом повернення сторін у первісний майновий стан.
Ухвалою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 червня 2026 року позовну заяву залишено без руху з підстави несплати судового збору в повному обсязі за трьома вимогами немайнового характеру та невідповідності позовної заяви за змістом вимогам ч. 3 ст. 175 ЦПК України.Надано позивачу строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання позивачкою ухвали суду. 
Ухвалою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 червня 2026 року позовну заяву повернуто позивачу, у зв`язку з не в повному обсязі виконанням вимог ухвали суду від 10 червня 2026 року.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись га порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд дійшов безпідставного висновку про неповну сплату судового збору та повернув позовну заяву без відкриття провадження у справі. Висновок суду ґрунтується на неправильному визначенні предмету спору та юридичної природи заявлених позовних вимог. У дані справі вимога про визнання договору дарування недійним є основною самостійною вимогою позову. Натомість вимоги про застосування наслідків недійсності правочину та скасування державної реєстрації права власності є похідними від неї, не мають самостійного предмета доказування, не спрямовані на захист окремих прав чи інтересів та не породжують самостійного матеріально-правового результату поза межами вирішення основної вимоги. Незгода суду з правовою позицією позивача щодо застосування законодавства про судовий збір сама по собі не свідчить про невиконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху. 
Посилається, що у даній справі відсутні ознаки множинності самостійних позовних вимог у розумінні Закону України «Про судовий збір», оскільки не існує декількох незалежних предметів спору або автономних матеріально-правових вимог. Висновок суду першої інстанції про необхідність сплати судового збору за кожну із заявлених позовних вимог виходячи з їх формального переліку є помилковим. Тлумачення судом положень Закону України «Про судовий збір» є надмірно формалізованим та призвело до встановлення непропорційного фінансового бар`єру доступу до правосуддя, що фактично унеможливило розгляд спору по суті. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги позивача, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 червня 2026 року залишити без змін. Посилається, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, висновок суду є правильним.
Третя особа ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу зазначила, що її процесуальна позиція повністю узгоджується з доводами апеляційної скарги, висновок суду про наявність кількох самостійних немайнових позовних вимог не ґрунтується на предметі та підставах позову. 
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 369 ЦПК України, оскільки оскаржується ухвала суду, зазначена у п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.
Пунктом 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).
За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви відповідає з огляду на наступне.
Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви суд першої інстанції виходив з того, що позивач не усунув недоліки позову в повному обсязі у встановлений судом строк, які визначені в ухвалі суду від 10 червня 2026 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Залишаючи позовну заяву без руху, суд вказував, що позивач звертається до суду з трьома самостійними вимогами немайнового характеру, тому позивачу необхідно зазначити підстави звільнення його від сплати судового збору з наданням документів, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону або надати суду оригінал квитанції про сплату судового збору за трьома вимогами немайнового характеру в загальному розмірі 3194,88 грн
Також судом, з посиланням на положення ч. 3 ст. 175 ЦПК України, судом зазначено, що в позовній заяві позивачем не вказано: відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися; відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Окрім того, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та зміст позовних вимог викладено не конкретно, оскільки не зазначено якого саме нерухомого майна (його місцезнаходження) стосується спір, що також позбавляє суд можливість визначити підсудність справи.
На виконання вказаної ухвали суду першої інстанції, позивач подав заяву про усунення недоліків, в якій частково усунув недоліки в частині невідповідності позовної заяви вимогам ч. 3 ст. 175 ЦПК України щодо змісту позовної заяви. Разом з тим, позивач сплатив судовий збір за одну вимогу немайнового характеру, а саме, визнання недійсним договору дарування нерухомого майна.
Щодо вимог про скасування державної реєстрації права власності та застосування наслідків недійсності правочину судовий збір не сплачено та позивач наполягав, що вимоги про застосування наслідків недійсності правочину та скасування державної реєстрації права власності є похідними від основної вимоги про визнання договору дарування недійсним та спрямовані на досягнення єдиного матеріально-правового результату - відновлення права власності позивача. У даній справі має місце не сукупність самостійних позовних вимог, а єдина вимога про захист права власності, яка реалізується через декілька взаємопов`язаних способів захисту. Заявлені позивачем способи захисту підлягають розгляду як єдиний предмет позову про захист права власності, що виключає їх кваліфікацію як окремих позовних вимог для цілей визначення характеру спору та об`єктів справляння судового збору. У разі незгоди суду з доводами позивача щодо розміру судового збору позивач просив вирішити питання відповідно до вимог статей 175, 177 та 185 ЦПК України із забезпеченням права позивача на доступ до правосуддя.
Встановивши, що позивач не усунув в повному обсязі недоліки позовної заяви, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання позовної заяви ОСОБА_1 неподаною та повернення її позивачу на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України. 
При цьому суд зазначив, що у дані справі позивачем зазначені позовні вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, які є вимогами немайнового характеру, тому ці вимоги підлягають окремому справлянню судового збору. 
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Порядок сплати та розміри ставок судового збору встановлено Законом України «Про судовий збір».
У преамбулі цього Закону зазначено, що він визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.
Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору встановлюється у розмірі 0,4 прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункт 2 пункту 1).
Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.
Відповідно абз 2 ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Можливість пред`явлення кількох окремих позовів дозволяє виснувати, що у цій справі має місце не одна вимога, а кілька немайнових вимог (визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності, застосування наслідків недійсності правочину) і, якщо б позивач подавав окремі позови із вказаними вимогами, то мав би сплатити судовий збір за кожний із них.
Верховний Суд у постанові від 09.04.2019 у справі №916/368/18 дійшов висновку, що, якщо позовну вимогу заявлено про визнання правочину недійсним без застосування наслідків такої недійсності, судовий збір сплачується як з немайнового спору. За позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину судовий збір сплачується залежно від вартості майна (суми коштів), стосовно якого (якої) заявлено вимогу. У випадку об`єднання відповідних вимог судовий збір піддягає сплаті з вимог як немайнового, так і майнового характеру.
Водночас, ані ЦПК України, ані Закон України «Про судовий збір» не містять норм, які б дозволяли зробити висновок, що законодавець хоче встановити більш сприятливі наслідки у вигляді сплати судового збору у меншому розмірі для випадків, коли позивач об`єднує вимоги в одному позові. Навпаки, підкреслюється, що судовий збір має бути сплачений за кожну немайнову вимогу окремо, якщо заявлено декілька немайнових вимог (абзац 2 частини третьої статті 6 Закону України «Про судовий збір»).
Колегія суддів зауважує, що кожна з вимог про скасування державної реєстрації права власності та застосування наслідків недійсності правочину є самостійною похідною вимогою від вимоги про визнання правочину недійсним, яка підлягає сплаті судовим збором
З урахуванням наведеного, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що у цій справі позивач мав би сплатити судовий збір за три вимоги немайнового характеру.
Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 ґрунтуються на власному помилковому тлумаченні норм процесуального та матеріального права тому апеляційним судом не приймаються.
Оскільки недоліки позовної заяви було зазначено судом, позивачем ОСОБА_1 не усунуто, тому суд правомірно вважав позовну заяву ОСОБА_1 не поданою та повернув її позивачу, тому апеляційна скарга задоволенню, ухвала суду скасуванню не підлягають.
Оскільки апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 залишається без задоволення, підстави для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду відсутні.
Керуючись ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 червня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 31 липня 2026 року.

Головуючий:

Судді: