ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА _01054, _м.Київ, _вул.Б.Хмельницького,44-В, _тел. _(044) _334-68-95, _E-mail: _inbox@ki.arbitr.gov.ua
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
06.08.2026 | Справа № 910/4171/26
Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участю секретаря судового засідання Безуглої А.Г., розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Закупівлі Ком" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Солюшин" про зобов`язання вчинити дії й стягнення 459 738,74 грн та зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Солюшин" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Закупівлі Ком" про визнання недійсними специфікацій,

за участю представників:
ТОВ "Закупівлі Ком": Симбірцева Є.В.; 
ТОВ "Укр Солюшин": Ткачука Б.М.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У квітні 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Закупівлі Ком" (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Солюшин" (далі - Компанія) виконати умови укладеного між сторонами договору поставки від 12 червня 2025 року № 12/06-25 у частині поставки позивачу товару, а саме: солі кухонної, не нижче 1 ґатунку, помел № 1 ДСТУ 3583:2015 в обсязі 622 300 кг за ціною 4,92 грн з ПДВ за кілограм; солі "Екстра" ДСТУ 3583:2015 в обсязі 59 500 кг за ціною 71,64 грн з ПДВ за кілограм. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 459 738,74 грн неустойки за порушення умов вказаного правочину в частині повної та своєчасної поставки обумовленої продукції.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13 квітня 2026 року відкрито провадження у справі № 910/4171/26, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 7 травня 2026 року. Крім того, цією ухвалою відповідачу було визначено строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.
29 квітня 2026 року через систему "Електронний суд" від Компанії надійшов зустрічний позов від 28 квітня 2026 року до Товариства про визнання недійсними специфікацій до укладеного між сторонами договору від 12 червня 2025 року № 12/06-25: № 27992124 Київ, № 27992124 Київ2, № 27992124 Київ2, № 27992124 П/Кр, № 27992124 БЦ Екстра, № 27992124 БЦ Екстра. У зустрічному позові Компанія також заявила клопотання про витребування оригіналів доказів та призначення судової експертизи в справі. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 4 травня 2026 року вказаний зустрічний позов прийнято до розгляду, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом. 
5 травня 2026 року через систему "Електронний суд" від Компанії надійшла заява від цієї ж дати про участь її представника в усіх засіданнях по справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Ухвалою суду від 5 травня 2026 року вказану заяву Компанії про участь її представника в засіданні, призначеному на 7 травня 2026 року, у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів у справі № 910/4171/26, залишено без розгляду в зв`язку з пропуском встановленого частиною 2 статті 197 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) строку на її подання. В іншій частині заяву Компанії задоволено.
7 травня 2026 року (до початку призначеного засідання) через систему "Електронний суд" від Компанії надійшло клопотання від цієї ж дати про відкладення розгляду справи.
У підготовчому засіданні цього ж дня суд постановив протокольні ухвали: про продовження з власної ініціативи суду строку підготовчого провадження у справі на 30 днів; про відкладення засідання на 18 червня 2026 року.
20 травня 2026 року через систему "Електронний суд" від Товариства надійшов відзив на зустрічний позов від 19 травня 2026 року, у якому останнє проти задоволення позову Компанії заперечувало, оскільки остання вчинила конклюдентні дії щодо схвалення відповідних правочинів (специфікацій) - здійснила часткову поставку обумовлених ними продукції. Факт вчинення між сторонами відповідних господарських операцій підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими, товарно-транспортними та податковими накладними. Товариство зазначало, що спірні специфікації були отримані ним в межах погодженого сторонами порядку документообігу, скріплені печатками та фактично виконувалися постачальником. На думку Товариства, твердження Компанії про відсутність підпису уповноваженої особи на цих специфікаціях не є підставою для визнання їх недійсними, з огляду фактичне виконання умов таких специфікацій постачальником. Компанія почала заперечувати дійсність специфікацій лише після пред`явлення Товариством позову про стягнення штрафних санкцій за прострочення поставки товару. Крім того, укладеним між сторонами договором передбачено, що документи, скріплені печаткою сторони, вважаються належними, а ризик дійсності підпису покладається на сторону, печаткою якої його засвідчено. Також Товариство заперечувало проти клопотання Компанії про призначення почеркознавчої експертизи в справі, вважаючи, що обставини погодження та фактичного виконання специфікацій підтверджуються сукупністю інших наявних у матеріалах справи доказів. 
8 червня 2026 року через систему "Електронний суд" від Компанії надійшли додаткові пояснення по справі від цієї ж дати, у яких остання не погодилась з доводами Товариства, викладеними у відзиві. На думку Компанії, Товариство не надало належних і допустимих доказів фактичного погодження та підписання спірних специфікацій уповноваженими представниками сторін. Компанія наголошувала на тому, що участь у процедурі закупівлі та подання відповідної пропозиції саме по собі не підтверджує погодження конкретних специфікацій після укладення договору з боку постачальника. Також Компанія вважала, що попередні поставки товару, реєстрація податкових накладних, оформлення первинних документів чи листування сторін не можуть автоматично підтверджувати волевиявлення на укладення повноважними представниками Компанії зазначених специфікацій. У свою чергу, пункт 7.9. договору, на який посилалося Товариство у своєму відзиві, жодним чином не позбавляє іншу сторону права оспорювати правочини в разі відсутності її належного волевиявлення. Доводи Товариства щодо способу отримання ним спірних специфікацій - через оператора поштового зв`язку, не підтверджує факту їх отримання та погодження уповноваженими особами Компанії. 
У підготовчому засіданні 18 червня 2026 року суд постановив протокольні ухвали: про відмову в задоволенні клопотання Компанії про витребування оригіналів доказів (з огляду на їх добровільне подання Товариством у підготовчому засіданні на огляд суду); про відмову в задоволенні клопотання Компанії про призначення судової експертизи в справі.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18 червня 2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті на 9 липня 2026 року.
У період з 22 червня 2026 року по 5 липня 2026 року суддя Павленко Є.В. перебував у відпустці.
2 липня 2026 року через систему "Електронний суд" від Товариства надійшла заява від 1 липня 2026 року про участь його представника в призначеному на 9 липня 2026 року судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, яку ухвалою суду від 6 липня 2026 року задоволено.
3 липня 2026 року через систему "Електронний суд" від Компанії надійшла заява від 2 липня 2026 року про відвід судді Павленка Є.В. від розгляду справи № 910/4171/26. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 6 липня 2026 року вказану заяву Компанії залишено без розгляду.
8 липня 2026 року через систему "Електронний суд" від Компанії надійшло клопотання від цієї ж дати про відкладення розгляду справи.
У судовому засіданні 9 липня 2026 року суд постановив протокольну ухвалу про задоволення клопотання Компанії від 8 липня 2026 року та відкладення засідання на 6 серпня 2026 року.
31 липня 2026 року через систему "Електронний суд" від Компанії надійшло клопотання від цієї ж дати про участь її іншого представника, - адвоката Ткачука Богдана Миколайовича, у всіх засіданнях по справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, яке ухвалою суду від 3 серпня 2026 року задоволено.
5 серпня 2026 року через систему "Електронний суд" від Компанії надійшло клопотання від 4 серпня 2026 року, у якому остання просила суд про: поновлення процесуального строку на подання клопотання про призначення судової експертизи в справі; повернення розгляду справи на стадію підготовчого провадження; про призначення судової експертизи в справі.
6 серпня 2026 року (до початку призначеного засідання) через систему "Електронний суд" від Товариства надійшли заперечення від 5 серпня 2026 року на вищевказане клопотання Компанії.
У судовому засіданні 6 серпня 2026 року суд постановив протокольні ухвали: про відмову в задоволенні клопотань Компанії про поновлення процесуального строку на подання клопотання про призначення судової експертизи в справі та про повернення розгляду справи на стадію підготовчого провадження; про залишення клопотання Компанії про призначення судової експертизи без розгляду.
У цьому ж судовому засіданні представник Товариства підтримав позовні вимоги, викладені в його позовній заяві, наполягав на їх задоволенні та заперечував проти зустрічного позову Компанії. 
Представник Компанії проти задоволення позовних вимог Товариства заперечував, просив суд задовольнити позовні вимоги Компанії з підстав, викладених у зустрічному позові. 
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовні вимоги Товариства та зустрічний позов Компанії, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
ВСТАНОВИВ:

12 червня 2025 року між Товариством (покупцем) і Компанією (продавцем) було укладено договір поставки № 12/06-25, за умовами якого остання зобов`язалась поставити й передати у власність покупця, а Товариство - прийняти й оплатити товар (сіль харчова) на умовах, визначених цим договором та специфікаціями, що узгоджені сторонами та є невід`ємною частиною зазначеного правочину.
Цей договір підписаний повноважними представниками сторін і скріплений їх печатками. Факт укладення вказаного правочину повноважними представниками сторін не заперечувався в поданих ними до суду заявах по суті спору.
Відповідно до пунктів 1.2.-1.3. вказаного правочину в кожній специфікації сторони повинні погодити такі умови: повна назва товару (відповідно нормативній документації), асортимент товару, ціна за одиницю товару, місце поставки товару, строк (термін) поставки товару, місце поставки, вимоги до якості та безпечності товару, поставку якого зобов`язується здійснити постачальник та інші умови за погодженням сторін. Специфікація вважається погодженою сторонами щодо всіх істотних умов, якщо вона підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена їх печатками. Враховуючи специфіку товару, що поставляється за цим договором, сторони можуть додатково погодити в специфікації гранично допустиме значення відхилення у кількості товару, що поставляється (толеранс). Сторони дійшли згоди, що фактична кількість поставленого постачальником товару за конкретною специфікацією є погодженою покупцем, якщо вона відрізняється від кількості зазначеної у специфікації у межах погодженого у даній специфікації толерансу.
За умовами пунктів 2.1., 2.2. договору для цілей цього правочину, якщо прямо не передбачено інше, лист електронною поштою, якщо його надіслано з контактної адреси однієї сторони на контактну адресу іншої сторони, вважається належною і достатньою формою повідомлення (сповіщення). Сторони погодили такі контактні електронні адреси: покупець: infozk@zakupivli.com.ua, постачальник: ukrsolutionua@gmail.com. Сторони можуть погоджувати всі умови постачання, визначені в пунктах 1.1.-1.3. даного договору та інші істотні умови постачання в специфікаціях. Належним чином підписані (без використання електронного цифрового підпису чи його аналогу) скановані копії договору, специфікацій, додаткових угод, рахунків, видаткових накладних, актів та інших документів, які є невід`ємною частиною цього правочину та направлені на поштові адреси, зазначені в пункті 2.1. договору, мають юридичну силу до отримання сторонами оригіналів. Сторони повинні обмінятися оригіналами документів, які отримані електронною поштою, протягом 30-ти календарних днів з дня їх підписання. 
Пунктами 2.3., 2.4. вказаного правочину передбачено, що обов`язки з постачання товару виникають у постачальника з моменту отримання погодженої специфікації. Постачальник зобов`язаний поставити товар відповідно до умов договору та погодженої специфікації, а також надавати на кожну партію товару належним чином оформлені супровідні документи (видаткова, товарно-транспортна та податкова накладні (зареєстрована в електронному вигляді згідно з чинним законодавством України), рахунок-фактура, сертифікат якості (якісне посвідчення) та інші документи, які є обов`язковими відповідно до умов цього договору, специфікації або чинного законодавства України). Ціна, асортимент та інші характеристики товару, що постачається, відображаються у накладній, яка має відповідати погодженій сторонами специфікації.
Право власності на товар переходить до покупця в момент отримання ним товару в пункті доставки, зазначеної у ТТН та/або видатковій накладній, та/або акті прийомі-передачі товару, які повинні бути належним чином підписані між сторонами. Товар поставляється на умовах DDP, якщо інші умови не визначені специфікацією, (тлумачення термінів згідно Інкотермс у редакції 2010 року з урахування внутрішньодержавного характеру перевезень) за адресою, зазначеною покупцем у специфікації в робочі дні згідно графіку, зазначеному в специфікації (пункти 2.8., 2.9. договору).
Відповідно до пунктів 3.1.-3.4. вказаного правочину загальна його ціна складається з вартості товару, який постачається згідно специфікацій до цього договору протягом його дії. До вартості товару включається вартість доставки товару до пункту, який зазначений у специфікації, а також вартість тари, маркування та інших можливих супутніх витрат. Оплата товару здійснюється в національній валюті України безготівковим розрахунком шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений у цьому договорі. Вартість товару не може бути змінена після підписання сторонами відповідної специфікації без письмової згоди покупця, яка викладена шляхом підписання нової специфікації. Оплата здійснюється покупцем протягом 45 календарних днів з моменту поставки товару на його склад. 
За пунктом 7.9. договору документи, складені однією стороною на виконання цього договору (листи, рахунки-фактури, довіреності на отримання ТМЦ, видаткові накладні, акти виконаних робіт, наданих послуг, тощо) є належними за умови скріплення підпису особи печаткою сторони. У такому випадку інша сторона позбавляться обов`язку ідентифікації особи, що підписала документ, у тому числі перевірки її повноважень. Відповідальність за дійсність цього підпису несе сторона, печатка якої скріплює такий підпис.
Цей договір вважається укладеним та набирає чинності з дати його підписання сторонами й скріплення їх печатками та діє до 31 грудня 2026 включно, але в будь-якому випадку до повного виконання взятих на себе сторонами зобов`язань. Продовження строку дії договору оформлюється у письмовій формі, шляхом підписання відповідної додаткової угоди (пункт 7.2. вказаного правочину). 
З наявних у матеріалах справи копій специфікацій (які відповідають оригіналам цих документів, які були оглянуті судом у судовому засіданні 6 серпня 2026 року) від 12 червня 2025 року: № 12/06-25, № 27992124 Київ, № 27992124 Київ2, № 27992124 Київ2, № 27992124 П/Кр, № 27992124 БЦ Екстра, № 27992124 БЦ Екстра, - вбачається, що останні містять підписи, здійснені від імені повноважних представників сторін і містять відтиски їх печаток. За умовами вказаних специфікацій Компанія зобов`язалась у визначений строк поставити Товариству товар на загальну суму 4 012 746,00 грн, а саме: за специфікацію № 27992124 Київ - сіль кухонну, не нижче 1-го ґатунку, помел № 1 ДСТУ 3583:2015, у кількості 300 000,00 кг на загальну суму 1 476 000,00 грн з ПДВ, за адресами: місто Київ, вулиця Богатирська, 5а; місто Київ, вулиця Антона Цедика, 4; за специфікацію № 27992124 Київ2 - сіль кухонну, не нижче 1-го ґатунку, помел № 1 ДСТУ 3583:2015, у кількості 260 000,00 кг на загальну суму 1 279 200,00 грн з ПДВ, за адресами: місто Київ, вулиця Бориспільська, будинок 22; місто Київ, вулиця Чернігівська, 51; місто Бровари, вулиця Металургів, 27; місто Київ, вулиця Богатирська 5а; за специфікацією № 27992124 Київ2 - сіль кухонну, не нижче 1-го ґатунку, помел № 1 ДСТУ 3583:2015, у кількості 88 000,00 кг на загальну суму 432 960,00 грн з ПДВ, за адресою: місто Біла Церква, вулиця Голубина, 11; за специфікацією № 27992124 П/Кр - сіль кухонну, не нижче 1-го ґатунку, помел № 1 ДСТУ 3583:2015, у кількості 66 400,00 кг на загальну суму 326 688,00 грн з ПДВ, за адресами: місто Кременчук, вулиця Миколи Кучми, 2; місто Полтава, вулиця Польська, 10а; за специфікацією № 27992124 БЦ Екстра - сіль "Екстра" ДСТУ 3583:2015, у кількості 34 500,00 кг, на загальну суму 247 158,00 грн з ПДВ за адресами: місто Київ, вулиця Бориспільська, 22; місто Київ, вулиця Чернігівська, 51; місто Бровари, вулиця Металургів, 27; місто Київ, вулиця Богатирська 5а; за специфікацію № 27992124 БЦ Екстра - сіль "Екстра" ДСТУ 3583:2015, у кількості 35 000,00 кг, на загальну суму 250 740,00 грн з ПДВ, за адресою: місто Біла Церква, вулиця Голубина, 11.
Як зазначало Товариство у своєму позові, Компанія поставила обумовлений договором та специфікаціями товар лише частково, а саме: сіль кухонну, не нижче 1-го ґатунку, помел № 1 ДСТУ 3583:2015, у кількості 92 100,00 кг на загальну суму 453 132,00 грн з ПДВ; сіль "Екстра" ДСТУ 3583:2015, у кількості 10 000,00 кг на загальну суму 71 640,00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями: підписаних повноважними представниками сторін та скріплених їх печатками без жодних заперечень і зауважень видаткових накладних: від 7 липня 2026 року № 350 на суму 12 300,00 грн з ПДВ (сіль кухонна, 1-го помелу у кількості 2,5 тонн); від 17 липня 2025 року № 393 на суму 59 040,00 грн з ПДВ (сіль харчова в мішках по 25 кг у кількості 12,0 тонн); від 21 липня 2025 року № 403 на суму 109 740,00 грн з ПДВ (сіль харчова у кількості 15,0 тонн на суму 73 800,00 грн, сіль "Екстра" у кількості 5,0 тонн на суму 35 940,00 грн); від 11 серпня 2025 року № 460 на суму 57 594,00 грн з ПДВ (сіль "Smartsalt" по 25 кг у кількості 1,0 тонна на суму 7 164,00 грн та сіль харчова в мішках по 25 кг у кількості 10,25 тонн на суму 50 430,00 грн); від 11 серпня 2025 року № 461 на суму 49 200,00 грн з ПДВ (сіл харчова в мішках по 25 кг у кількості 10,0 тонн); підписаних повноважними представниками сторін та скріплених їх печатками, а також підписами та печатками повноважної особи вантажоперевізника, товарно-транспортних накладних: від 7 липня 2025 року № 350 (до видаткової накладної № 350, пункт розвантаження товару: місто Київ, вулиця Антона Цедика, 4); від 17 липня 2025 року № 393 (до видаткової накладної № 393, пункт розвантаження: місто Київ, вулиця Бориспільська, 22); від 21 липня 2025 року № 403 (до видаткової накладної № 403, пункт розвантаження: місто Біла Церква); від 11 серпня 2025 року № 460 (до видаткової накладної № 460, пункт розвантаження: місто Київ, вулиця Богатирська, 5), № 461 (до видаткової накладної № 461, пункт розвантаження: місто Київ, вулиця Бориспільська, 22); зареєстрованих Компанією в установленому законом порядку в Єдиному державному реєстрі податкових накладних (далі - ЄРПН) податкових накладних на вищевказані господарські операції: від 7 липня 2025 року № 19, від 17 липня 2025 року № 62, від 21 липня 2025 року № 73, від 11 серпня 2025 року № 22 та № 23. Сам факт вчинення вказаних господарських операцій не заперечувався Компанією у її додаткових поясненнях. У матеріалах справи також наявна копія виставленого Компанією рахунку на оплату поставленого товару від 11 серпня № 449. Факт виставлення вказаного рахунку для оплати Товариством поставленого товару Компанією також не заперечувався.
У матеріалах справи наявна копія листа Компанії "Щодо розірвання Договору поставки № 12/06-25 від 12 черня 2025 року", з таким змістом: "ТОВ "УКР СОЛЮШИН" повідомляє, що у зв`язку з обставинами, які унеможливлюють подальше виконання умов договору поставки № 12/06-25 від 12 черня 2025 року., ми змушені ініціювати розірвання зазначеного договору. Причиною прийняття цього рішення є відсутність фізичної можливості здійснювати регулярну доставку невеликих обсягів товару по м. Києву. В умовах поточної складної ситуації з наявністю транспортних ресурсів та водіїв, зумовленої воєнним станом, виконання взятих зобов`язань у належному обсязі є неможливим. З огляду на викладене, просимо вважати дане повідомлення офіційним повідомленням про намір дострокового розірвання договору поставки. Ми відкриті до конструктивного діалогу для узгодження порядку припинення дії договору та врегулювання взаєморозрахунків між нашими підприємствами". Факт направлення Товариству вказаного листа Компанією в поданих нею заявах не заперечувався.
У вимозі від 31 жовтня 2025 року вих. № 31/10 Товариство заперечило проти розірвання укладеного між сторонами договору та вимагало здійснити поставку обумовленого товару в установлений строк. Копія цієї вимоги з належними доказами її направлення на адресу Компанії засобами поштового зв`язку містяться в матеріалах справи. Однак, ця вимога була залишена постачальником без відповіді та задоволення.
Оскільки Компанія обумовлений договором та специфікаціями товар на загальну суму 3 487 974,00 грн (622 300,00 кг солі кухонної не нижче 1-го ґатунку, помел № 1, ДСТУ 3583:2015, та 59 500,00 кг солі "Екстра", ДСТУ 3583:2015) у встановлений специфікаціями строк не поставила, Товариство повторно звернулося до постачальника з вимогою від 10 лютого 2026 року № 07/02, у якій просило здійснити поставку товару в обумовленій сторонами кількості не пізніше 7-ми календарних днів з моменту пред`явлення відповідної вимоги, але не пізніше 19 лютого 2026 року, а також сплатити передбачені договором штрафні санкції за порушення строків поставки вказаного товару. Копія цієї вимоги з належними доказами її направлення Компанії засобами поштового зв`язку наявні в матеріалах справи. Однак, ця вимога також була залишена Компанією без відповіді та виконання.
Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
У частині 2 статті 712 ЦК України зазначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною 1 статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У пункті 1.1. договору Компанія взяла на себе зобов`язання поставити та передати у власність Товариства товар - сіль харчову, на умовах, визначених договором та специфікацією.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 ЦК України. Під порушенням розуміється такий стан суб`єктивного права, за яким воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17, від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц, від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц, від 16 лютого 2021 року в справі № 910/2861/18, від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17, від 22 червня 2021 року в справі № 334/3161/17, від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18, від 29 червня 2021 року в справі № 916/964/19).
У той же час, у своєму позові Товариство просило суд зобов`язати Компанію виконати умови укладеного між ними договору з поставки товару, а саме: солі кухонної, не нижче 1-го ґатунку, помел № 1 ДСТУ 3583:2015 в обсязі 622 300 кг за ціною 4,92 грн з ПДВ за кілограм; солі "Екстра" ДСТУ 3583:2015 в обсязі 59 500 кг за ціною 71,64 грн з ПДВ за кілограм.
Отже, Товариством фактично заявлено вимогу саме про зобов`язання Компанії виконати умови укладеного між сторонами договору, а не безпосередньо про виконання його зобов`язання в натурі, що передбачено приписами пункту 5 частини 2 статті 16 ЦК України.
У той же час, позовні вимоги про зобов`язання сторони виконати умови договору не є належним способом захисту, оскільки виконання умов договору є обов`язковим у силу вимог закону - статті 629 ЦК України.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 14 червня 2019 року № 916/998/18, правові висновки якої є актуальними на час розгляду даного спору судом.
Разом із цим, судом також враховано, що зміст укладеного між сторонами договору безпосередньо не містить жодних умов щодо заявленого в позові асортименту товару (сіль кухонна, не нижче 1 ґатунку, помел № 1 ДСТУ 3583:2015; сіль "Екстра" ДСТУ 3583:2015), його кількості та вартості, а також строку й місця поставки. Вказані умови підлягали погодженню сторонами саме в специфікаціях. Однак, позовні вимоги щодо виконання обумовленого у специфікаціях обов`язку з поставки Компанією конкретно визначеного товару у відповідному асортименті, кількості та вартості Товариством заявлено не було.
Більш того, зі змісту пунктів 2.8., 2.9. договору чітко вбачається, що обов`язок Компанії з поставки товару вважається виконаним у момент передачі товару покупцю за видатковими накладними саме на визначений у специфікації склад покупця. Однак відповідні місця поставки обумовленого товару були визначені сторонами саме у специфікаціях, а не безпосередньо в договорі. У позовній заяві й вимозі Товариства вказівка на конкретне місце поставки обумовленого товару також відсутня.
Відтак, здійснення поставки Компанією відповідного товару без дотримання умов щодо місця передачі такого товару не поновить порушеного права Товариства й не забезпечить належного виконання постачальником своїх зобов`язань за договором.
Разом із цим, відповідно до частин 1, 2 статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Як уже було зазначено судом, Товариство у своєму позові просило зобов`язати Компанію виконати умови укладеного між ними договору з поставки товару у відповідній кількості та за конкретною ціною.
Однак умови укладеного між сторонами договору не містять визначення вартості такого товару.
У той же час у специфікаціях від 12 червня 2025 року: № 12/06-25, № 27992124 Київ, № 27992124 Київ 2, № 27992124 Київ 2, № 27992124 П/Кр, № 27992124 БЦ Екстра, № 27992124 БЦ Екстра - чітко визначено, що вартість обумовленого ними товару, зокрема солі "Екстра" ДСТУ 3583:2015, становить 7,164 грн з ПДВ за кілограм, а не 71,64 грн з ПДВ за кілограм, як зазначило Товариство у своєму позові.
Відтак у Компанії взагалі відсутній обов`язок з поставки вищевказаного товару за вказаною Товариством у позові ціною, що унеможливлює задоволення цієї вимоги покупця.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що зазначена позовна вимога Товариства є необґрунтованою, а відтак задоволенню не підлягає.
Крім того, Товариство на підставі пункту 5.1. договору нарахувало Компанії пеню в сумі 459 738,74 грн за загальний період прострочення з 4 липня 2025 року по 8 квітня 2026 року за кожною обумовленою специфікаціями поставкою товару згідного наданого розрахунку.
Матеріалами справи підтверджується і відповідачем не спростовано факту неналежного виконання взятих на себе за договором спірних зобов`язань.
Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).
Відповідно до частини 3 статті 549 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.
За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду в справі від 28 березня 2018 року № 444/9519/12.
Отже, чинним законодавством передбачена можливість нарахування пені виключно за неналежне викання виключного грошового зобов`язання. 
У свою чергу, приписи статей 230, 231 Господарського кодексу України (далі - ГК України), якими була передбачена можливість нарахування штрафних санкцій у вигляді пені за невиконання господарського зобов`язання (як грошового, так і не грошового зобов`язання) втратили чинність у зв`язку із скасуванням ГК України з 28 серпня 2025 року.
Відповідно до пункту 6.1. договору, у разі несвоєчасної поставки погодженого у специфікації сторонами товару, постачальник сплачує покупцю неустойку в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент прострочення поставки товару, від вартості (ціни) несвоєчасно поставленої продукції за кожен день прострочення поставки.
Отже, вказаним пунктом договору сторони передбачили нарахування пені за порушення Компанією саме негрошового зобов`язання.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
Разом із цим, у постанові Верховного суду в складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 6 лютого 2026 року в справі № 904/2953/24 викладено такий правовий висновок: "Приписи частин другої та третьої статті 6 та статті 627 Цивільного кодексу України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства і договором. Допустимість конкуренції між актами цивільного законодавства і договором випливає з того, що вказані норми передбачають ситуації, коли сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити. Свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами".
Як уже було зазначено судом, відповідно до частини 3 статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Іншого механізму нарахування пені ні приписами статті 549 ЦК України, ні іншими нормами чинного законодавства для спірних правовідносин після скасування 28 серпня 2025 року ГК України не встановлено.
За статтею 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
За таких обставин, вимога Товариства про стягнення з відповідача пені, яка обґрунтована посиланням на умови пункту 5.1. договору щодо відповідальності постачальника за порушення негрошового зобов`язання, за період з 28 серпня 2025 року по 8 квітня 2026 року не узгоджується з імперативними приписами статей 5, 549 ЦК України та суперечить вищенаведеним правовим висновкам Верховного Суду, що виключає можливість нарахування відповідної штрафної санкції за вищевказаний період.
У зв`язку з цим судом здійснено власний розрахунок заявленої до стягнення пені за загальний період прострочення негрошового зобов`язання з 4 липня 2025 року по 27 серпня 2025 року (останній день дії норм ГК України, якими була передбачена можливість нарахування штрафних санкцій у вигляді пені за невиконання господарського зобов`язання). За розрахунком суду, належною до стягнення з Компанії сумою пені є 17 548,46 грн. У з цим суд дійшов висновку про те, що ця позовна вимога Товариства підлягає задоволенню у визначеному судом розмірі. Вимога Товариства про стягнення з Компанії 442 190,28 грн пені є необґрунтованою, а відтак задоволенню не підлягає.
Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку про те, що позов Товариства підлягає частковому задоволенню.
Обґрунтовуючи свої вимоги за зустрічним позовом, Компанія вказувала на те, що вона не вчиняла жодного волевиявлення щодо підписання та погодження умов специфікацій до укладеного між сторонами договору від 12 червня 2025 року: № 12/06-25, № 27992124 Київ, № 27992124 Київ2, № 27992124 Київ2, № 27992124 П/Кр, № 27992124 БЦ Екстра, № 27992124 БЦ Екстра. У зв`язку з цим останні підлягають визнанню недійсними на підставі частини 1 статті 215 ЦК України.
Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.
Частинами 1 та 2 статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина 4 цієї ж статті).
Статтею 203 ЦК України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, виходячи з вимог частини 1 вказаної статті, правочин не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Частинами 1-3, 5 статті 203 ЦК України визначено, що правочин є чинним за умови дотримання його сторонами наступних вимог: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Разом із цим, у статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки. У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 7 липня 2026 року в справі № 742/3509/21.
За статтею 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Імперативними приписами статті 208 ЦК України передбачено, що в письмовій формі належить вчиняти: правочини між юридичними особами; правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною 1 статті 206 цього Кодексу.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини 1 та 4 статті 207 ЦК України).
Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. Сама по собі наявність на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права й обов`язки поза таким волевиявленням. У випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права й обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 1 липня 2026 року в справі № 456/382/22.
Відповідно до частини 1 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
За частинами 1, 2 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
Частиною 1 статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Якщо сторони такої згоди не досягли, договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 25 червня 2025 року в справі № 484/4613/21.
Відповідно до статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.
Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів тощо). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.
Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду: від 19 червня 2024 року в справі № 926/701-б/22, від 10 квітня 2018 року в справі № 910/11079/17, від 25 квітня 2018 року в справі № 910/9915/17, від 2 квітня 2019 року в справі № 904/2178/18.
Виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину відповідно до його суттєвих умов. Недодержання письмової форми договору (відсутність єдиного документа тощо) не свідчить про недійсність чи неукладеність правочину, у разі, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків за таким правочином.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 910/23097/17.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 1 статті 77 ГПК України).
З матеріалів справи вбачається і Компанією в поданих нею заявах по суті спору не заперечувалось, що вона поставила Товариству обумовлений спірними специфікаціями товар, а саме: сіль кухонну, не нижче 1-го ґатунку, помел № 1 ДСТУ 3583:2015, у кількості 92 100,00 кг на загальну суму 453 132,00 грн з ПДВ та сіль "Екстра" ДСТУ 3583:2015, у кількості 10 000,00 кг на загальну суму 71 640,00 грн. Вказаний товар був поставлений Компанією покупцю на визначені у спірних специфікаціях адреси складів Товариства за адресами: місто Київ, вулиця Антона Цедика, 4; місто Київ, вулиця Бориспільська, 22; місто Біла Церква, вулиця Голубина, 11; місто Київ, вулиця Богатирська, 5, а також за цінами, зазначеними саме в цих спірних специфікаціях.
Докази звернення Компанії до Товариства щодо повернення товару за відповідними видатковими накладними як такого, що поставлений помилково та без достатньої правової підстави, у матеріалах справи відсутній. Докази того, що спірний товар був переданий постачальником покупцю на виконання умов іншого правочину чи інших специфікацій, у матеріалах справи також відсутні, як і докази укладення між сторонами будь-яких інших правочинів.
У свою чергу, як доказ, податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним. Оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами, господарські суди повинні враховувати положення Податкового кодексу України (далі - ПК України) та фактичні дії як виконавця, так і замовника щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку надання послуг.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду: від 4 листопада 2019 року в справі № 905/49/15 та від 29 січня 2020 року в справі № 916/922/19.
Відповідно до пункту 201.7 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).
Пунктом 201.10 ПК України визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в ЄРПН та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в ЄРПН платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Як вбачається з матеріалів справи, Компанія самостійно подала до контролюючого органу податкові накладні за фактом поставки Товариству обумовленого специфікаціями товару. Вказані податкові накладні прийняті контролюючим органом та зареєстровані в ЄРПН. Відтак, достовірність вказаних у таких накладних відомостей та реальність господарських операцій за ними презумується.
У свою чергу, доказів того, що сторони зверталися до контролюючого органу з уточнювальними деклараціями щодо безпідставного оподаткування відповідних господарських операцій ПДВ, безпідставного нарахування податкового кредиту за вказаними накладними, або щодо помилкового подання податкових накладних та помилкового відображення їх сум (які відповідають зазначеній саме в спірних специфікаціях вартості товару), матеріали справи не містять.
Вищевказані обставини також свідчать про наступне схвалення повноваженими представниками Компанії спірних специфікацій, що в силу приписів статті 241 ЦК України виключає можливість визнання їх недійсними на підставі доводів Компанії, викладених у зустрічному позові.
При цьому сам по собі факт неотримання від Товариства спірних специфікацій, на який посилалася Компанія у своєму позові, жодним чином не зумовлює наявності підстав для визнання їх недійсними, з огляду на подальше вчинення Компанією конклюдентних дій, направлених на погодження умов спірних специфікацій шляхом поставки обумовленого в них товару покупцю.
Разом із цим судом враховано, що копія спірної специфікації від 12 червня 2025 року № 27992124 Київ2 на суму 432 960,00 грн була подана до суду саме Компанією разом із її зустрічним позовом. Копія цієї специфікації Товариством до позову долучена не була. Вказані обставини спростовують посилання Компанії на факт неотримання від Товариства будь-яких специфікацій до договору та про факт необізнаності з їх змістом.
Крім того, Компанія з моменту укладення між сторонами договору (12 червня 2025 року) не зверталася до Товариства з будь-якими претензіями чи зауваженнями щодо порушення останнім умов відповідного правочину в частині належного погодження умов поставки спірного товару в специфікаціях. У свою чергу, умовами договору не визначено обов`язку саме покупця з направлення відповідних специфікацій постачальнику для їх погодження, а лише передбачено, що такі специфікації можуть погоджуватися шляхом обміну електронними листами між сторонами.
Судом також враховано, що у своєму листі "Щодо розірвання Договору поставки № 12/06-25 від 12 черня 2025 року" Компанія також не зазначала про відсутність погоджених між сторонами специфікацій, а лише вказувала на відсутність фізичної можливості здійснювати регулярну доставку невеликих обсягів обумовленого товару по місту Києву.
Так само не зумовлює недійсність спірних специфікацій відсутність на усіх сторінках укладеного між сторонами договору відбитка печатки Компанії, а також, на думку останньої, відмінність відбитка такої печатки на специфікаціях від офіційно затвердженої печатки Компанії, оскільки за приписами статті 581 ГК України (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин сторін) суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим. Відбиток печатки не може бути обов`язковим реквізитом будь-якого документа, що подається суб`єктом господарювання до органу державної влади або органу місцевого самоврядування. Наявність або відсутність відбитка печатки суб`єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків.
Судом також враховано, що обов`язковість застосування печатки в господарській діяльності юридичних осіб була скасована у 2014 році відповідно до приписів Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку відкриття бізнесу" від 15 квітня 2014 року № 1206-VII, тоді як Компанія була створена й зареєстрована як юридична особа згідно з відомостей з ЄДР лише 6 січня 2024 року, що спростовує наявність у неї "офіційно затвердженої" печатки.
Відтак, суд дійшов висновку про те, що підстави недійсності оспорюваних специфікацій Компанією у встановленому законом порядку доведені не були.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість зустрічного позову Компанії, а відтак останній задоволенню не підлягає.
Інші доводи, на які посилалося учасники справи під час її розгляду, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду щодо часткового задоволення позовних вимог Товариства та відмови у задоволенні зустрічного позову Компанії.
Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору, сплаченого за позовом Товариства, у зв`язку з частковим задоволенням цього позову покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Витрати по сплаті судового збору за зустрічним позовом у зв`язку з відмовою в його задоволенні покладаються на Компанію.
Керуючись статтями 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Закупівлі Ком" задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Солюшин" (04202, місто Київ, вулиця Юрія Кондратюка, будинок 7, 13; ідентифікаційний код 45240487) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Закупівлі Ком" (03039, місто Київ, вулиця Ізюмська, будинок 5-Б; ідентифікаційний код 43702365) 17 548 (сімнадцять тисяч п`ятсот сорок вісім) грн 46 коп. пені та 210 (двісті десять) грн 45 коп. судового збору.
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
У задоволенні решти позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Закупівлі Ком" відмовити.
У задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Солюшин" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Закупівлі Ком" про визнання недійсними специфікацій відмовити.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 24 серпня 2026 року в зв`язку з перебуванням судді Павленка Є.В. у відпустці в період з 10 серпня 2026 року по 23 серпня 2026 року.

Суддя Є.В. Павленко