Справа № 357/2601/26
Провадження № 2/357/3786/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2026 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді – Кошель Б. І. ,
при секретарі – Кардаш О. Р.,
за участі позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – Телющенко П. П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 м. Біла Церква за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство-ВТС» про стягнення заборгованості із заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство-ВТС» про стягнення заборгованості із заробітної плати, в якому просить: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість із заробітної плати за період 19.11.2024–04.02.2025 у розмірі 27290,48 грн; стягнути з відповідача судовий збір у дохід Державного бюджету України; допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць відповідно до статті 430 ЦПК України.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Відповідач, попри допуск Позивача до роботи Наказом №19/11-1К від 19.11.2024, у період 19.11.2024–04.02.2025 не здійснив нарахування та не виплатив Позивачу заробітну плату у сумі 27 290,48 грн. У спірний період Відповідач не оформив жодного передбаченого законом рішення/режиму, який міг би припинити або обмежити обов`язок оплати праці (зокрема: відсторонення від роботи; призупинення трудового договору; застосування дисциплінарної процедури із дотриманням вимог статті 149 КЗпП України; припинення трудових відносин за підставами, пов`язаними з прогулом тощо). За таких обставин повна невиплата заробітної плати у зазначений період є протиправною. Лише після офіційних письмових звернень Позивача, зокрема заяви від 28.02.2025 та листа-вимоги від 10.03.2025, підписаного КЕП, Відповідач уперше виклав у листі ТОВ №11/03-1 від 11.03.2025 позицію про нібито неявку/прогули та наявність щоденних «актів відсутності», якої до цього в офіційних документах не заявляв. Сукупність доказів у справі, а також обставини, зафіксовані Актом перевірки Держпраці № Ц/КВ/13227/358 від 23.06.2025 (зокрема щодо порушень процедури витребування пояснень та відсутності належних підтверджень повідомлення працівника), свідчать, що кадрові документи Відповідача використовувалися як постфактумне документальне обґрунтування невиплати, а не як належний та своєчасний облік трудових відносин у спірний період. У спірний період 19.11.2024–04.02.2025 Відповідач не оформив жодного передбаченого законом режиму, який би припиняв або обмежував обов`язок оплати праці Позивача, а саме: не видавав наказу про відсторонення від роботи; не приймав рішення про призупинення трудового договору; не застосовував дисциплінарного стягнення у встановленому законом порядку; не припиняв трудові відносини на підставі, пов`язаній із прогулом. Натомість у подальшому Відповідач почав обґрунтовувати невиплату заробітної плати «версією» про нібито відсутність/неявку Позивача та існування щоденних «актів відсутності». Важливим є те, що до офіційного попередження Позивача (заява від 28.02.2025) та листа-вимоги від 10.03.2025, підписаного КЕП, Відповідач у жодному офіційному документі не заявляв про «прогули» як підставу невиплати; вперше така позиція була викладена лише у листі ТОВ №11/03-1 від 11.03.2025. Позивач зазначає, що за наявності чинного допуску до роботи (Наказ №19/11-1 від 19.11.2024) та встановленого факту повної невиплати заробітної плати за період 19.11.2024 до 04.02.2025, а також за відсутності належно доведених Відповідачем правових підстав і процедури, на які він посилається, вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати у сумі 27 290,48 грн є обґрунтованими.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.02.2026 р. головуючим суддею визначено Кошеля Б.І. та матеріали передані для розгляду. 
Ухвалою від 27 лютого 2026 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання на 02 квітня 2026 року. 
Судом 17.03.2026 р. за вх.№17092 отримано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача – адвокат Телющенко П. П. просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У відзиві зазначив, що наказом Відповідача від 19 листопада 2024 року №19/11-1К ОСОБА_1 , у зв`язку з закінченням строку проходження військової служби було визначено приступити до роботи на посаді технічного директора з 19.11.2024 року. Однак починаючи з 19 листопада 2024 року Позивач до роботи не приступив, в період з 19.11.2024 року по 04.02.2025 року Позивач був відсутній на робочому місці, про що складалися акти про відсутність. Тобто в період з 19.11.2024 року по 04.02.2025 року (включно) Позивач не виконував своїх трудових обов`язків. Роботодавець забезпечує достовірний облік виконуваної працівником роботи шляхом ведення табеля робочого часу. Табель обліку робочого часу є підставою для нарахування заробітної плати працівникам. Згідно табеля обліку використання робочого часу з листопад 2024 року Позивач у період з 01 листопада 2024року по 18 листопада 2024 року був табельований як такий, що відсутній на роботі з інших причин. Такою причиною була служба у Збройних Силах України, оскільки позивач був мобілізований та згідно наказу №07/03-1 від 07.03.2022 року був увільнений від виконання трудових обов`язків у зв`язку з мобілізацією. Починаючи з 19.11.2024 року по 29.11.2024 року Позивач табельований як відсутній на роботі з інших причин, у зв`язку з відсутністю на робочому місці. Також протягом грудня 2024 та січня 2025 року Позивач табельований як відсутній з інших причин, у зв`язку з відсутністю на робочому місці. В лютому 2025 року Позивач у період з 01 лютого по 04 лютого 2025 року також табельований як відсутній з інших причин, у зв`язку з відсутністю на робочому місці. В період з 05.02.2025 по 28.02.2025 Позивач з`явився на робочому місці та йому за вказаний період була нарахована заробітна плата в розмірі 9 900,00 гривень. Факт відсутності Позивача на робочому місці в період з 19.11.2024 року по 04.02.2024 року (включно) зафіксований Актами про відсутність на робочому місці. Відповідно до правил внутрішнього трудового розпорядку, які є Додатком №1 до Колективного договору , на підприємстві встановлено 5-ти денний трудовий тиждень, виходячи з цього на підприємстві ведеться облік робочого часу. Щодо копій наказів на які посилається Позивач як на підставу своїх вимог, то з цього приводу Відповідач зазначає, що так накази на підприємстві не видавалися, та не реєструвалися, що підтверджується книгою реєстрації наказів. Відповідач категорично зазначає, що вказані накази на підприємстві не видавалися, і Відповідачу невідомі джерело походження копій вказаних наказів.
Позивач направив до суду відповідь на відзив, яка була зареєстрована канцелярією суду 20.03.2026 р. за вх.№17981, в якій зазначив, що табелі обліку робочого часу не можуть бути покладені в основу висновку про законність повної невиплати йому заробітної плати за спірний період, оскільки вони є односторонніми внутрішніми документами Відповідача, містять дефекти оформлення, внутрішні суперечності та ознаки постфактумного формування версії про нібито його постійну відсутність на роботі. Подані Відповідачем акти про відсутність Позивача на роботі та пов`язані з ними доповідні записки мають односторонній внутрішній характер, складені за шаблонною серійною моделлю одними й тими самими посадовими особами та не можуть розглядатися як безспірні й самодостатні докази. Надана Відповідачем сукупність табелів, актів про відсутність та доповідних записок не доводить, що роботодавець належно оформив дисциплінарний проступок або інший правовий режим, який міг би виправдати повну невиплату йому заробітної плати за спірний період. У спірний період Відповідач не довів належного направлення Позивачу вимог про надання письмових пояснень, не довів їх вручення та не довів існування належно оформлених розпорядчих актів, якими були б установлені правові наслідки тієї відсутності, на яку він посилається у Відзиві. 
У судовому засіданні 02 квітня 2026 року були розглянуті заяви та клопотання учасників справи. Позивач ОСОБА_1 підтримав вимоги, надав при цьому, пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, просив його вимоги задовольнити. Представник відповідача Телющенко П.П. в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні. В судовому засіданні було оголошено перерву до 07.05.2026.
У судовому засіданні 07 травня 2026 року було задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_2 та долучено до матеріалів справи Посадову інструкцію технічного директора. Також в судовому засіданні в якості свідків були допитані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Так, свідок ОСОБА_3 в судовому засідання зазначила, що вона є головним бухгалтером на ТОВ «ВП-ВТС». Підтвердила, що ОСОБА_1 в листопаді 2024 року прийшов поновлюватися на роботі та залишив документи про те, що він звільнився з лав ЗСУ і усно зазначив, що він не буде на роботі. 05 лютого 2025 року він перший раз прибув на підприємство і в подальшому приходив на роботу згідно правил внутрішнього трудового розпорядку.
Свідок ОСОБА_4 в судовому засідання зазначив, що він є директором ТОВ «ВП-ВТС» та підтвердив, що 19.11.2024 позивач прийшов на підприємство та залишив документи про звільнення з військової служби, одночасно повідомив, що його не буде, причини відсутності не пояснив. Позивач був відсутній з 19 листопада 2024 року по 05 лютого 2025 року на підприємстві, жодної роботи не робив, він його не бачив. 
У судовому засіданні було оголошено перерву до 14.07.2026, для забезпечення явки свідка.
У судовому засіданні 14 липня 2026 року було задоволено клопотання позивача та долучено до матеріалів справи письмові пояснення від 11.07.2026, було допитано в якості свідка ОСОБА_5 .
Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні зазначив, що він є двоюрідним братом позивача та комерційним директором на ТОВ «ВП-ВТС». Пояснив, що 19.11.2024 позивач звільнився з ЗСУ та подав в бухгалтерію відповідні документи, повідомивши, що він буде відсутній на роботі. 05.02.2025 позивач з`явився на роботі та почав працювати. Про відсутності позивача на робочому місці в період з 19.11.2024 до 05.02.2025 ним були складені доповідні та акти. У зв`язку з тим, що позивач є одним із засновників товариства, питання про його звільнення не піднімалося.
В судовому засіданні 14.07.2026 заслухавши свідка, додаткові пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 244 ЦПК України, суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення ( 17 липня 2026 року о 09 год. 00 хв. ).
Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 01.08.2011 прийнятий на посаду технічного директора ТОВ «Виробниче підприємство – ВТС», що не спростовано з боку сторін по справі.
Наказом директора ТОВ «ВП-ВТС» від 19.11.2024 за №19/11-1К «Про вихід на роботу технічного директора у зв`язку з закінченням строку проходження військової службі», ОСОБА_1 , у зв`язку з закінченням строку проходження військової служби було визначено приступити до роботи на посаді технічного директора з 19.11.2024.
З 19.11.2024 по 04.02.2025 ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці, про причини неявки не повідомив, будь-яких пояснень не надав, про що свідчать відповідні Акти про відсутність на робочому місці з 19.11.2024 до 04.02.2025.
Згідно табелів обліку використаного робочого часу ТОВ «ВП-ВТС» з листопада 2024 року по лютий 2025 року, ОСОБА_1 у зазначених табелях у будні (робочі) дні відображений: з 19.11.2024 по 30.11.2024 позначено «Нз» (неявка з нез`ясованих причин); з 01.12.2024 по 31.12.2024 позначено «Нз» (неявка з нез`ясованих причин); з 01.01.2025 по 31.01.2025 позначено «Нз» (неявка з нез`ясованих причин); з 03.02.2025 по 04.02.2025 позначено «Нз» (неявка з нез`ясованих причин); з 05.02.2025 по 28.02.2025 відображений позначкою «8» (кількість відпрацьованих годин на день).
Так, зверненням позивача, Центральним міжрегіональним управлінням Держпраці було проведено позаплановий захід державного нагляду (контролю), за результатами якого складено Акт № Ц/КВ/13227/358 від 23.06.2025.
У зазначеному Акті, Центральним міжрегіональним управлінням Держпраці зазначено, що на підтвердження відсутності ОСОБА_1 на роботі з 19.11.2024 до 04.02.2025 товариством надано доповідні та Акти про відсутність технічного директора ОСОБА_1 на робочому місці. Товариством також надано копію з журналу вихідної кориспонденції і листи №02/12-1 від 02.12.2024 та №02/01-1 від 02.01.2025 з пропозицією ОСОБА_1 з`явитися на роботу та надати пояснення про відсутність на роботі (підтвердження надсилання ОСОБА_1 вищевказаних листів поштою чи іншими засобами зв`язку у товариства відсутні).
Також в матеріалах справи наявний додаток №1 до Колективного договору «Правила внутрішнього розпорядку для працівників підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство – ВТС».
Згідно п. 3.1. вказаних вище Правил, на підприємстві, встановлюється п`ятиденний робочий тиждень і такий розпорядок роботи: - початок роботи – в 8:00 год.; - закінчення роботи о 17:00 год.; перерва для харчування та відпочинку з 13:00 год. до 14:00 год.
Працівник зобов`язаний: своєчасно, до початку зміни прибути на робоче місце та приготуватися до виконання трудових обов`язків; почати роботу відповідно до діючого режиму робочого дня; перебувати на робочому місці впродовж всієї зміни за вийнятком перерв на відпочинок, харчування та задоволення фізіологічних потреб; виконувати розпорядження роботодавця; виконувати обов`язки, покладені на нього трудовим договором; тощо. (п.4.1. Правил).
Суд не бере до уваги надані позивачем копії Наказу №19/11-В від 19.11.2024 «Про надання відпусток без збереження заробітної плати», Наказу №05/02-1-к від 05.02.2025 «Про скорочення чисельності і штату працівників», Наказу №06/02-1-к від 06.02.2025 «Про звільниння технічного директора ОСОБА_1 », Назазу №07/02-В від 07.02.2025 «Про надання відпусток без збереження заробітної плати», оскільки як зазначив позивач у нього відсутні оригінали вказаних документів, а відповідач заперечив факт видання вказаних документів. Крім того, факт винесення вказаних наказів спростовується витягом із журналу реєстрації наказів ТОВ «ВП-ВТС».
Звертаючись до суду з вимогами про стягнення заборгованості у період з 19.11.2024 по 04.02.2025 у розмірі 27290,48 грн, позивач вказував про те, що він в зазначений період працював, але відповідач не нарахував та не виплатив йому заробітну плату, яка підлягає стягненню в судовому порядку.
З даним позовом позивач звернувся до суду 16.02.2026, шляхом направлення позову в системі «Електронний суд».
Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється за правилами, визначеними нормами ст. 233 КЗпП України.
Частина друга статті 233 КЗпП України в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ не обмежувала строку звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-1Х, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, яким до статті 233 КЗпП України внесено зміни, що фактично відновлювали дію строку позовної давності щодо звернення до суду за вирішенням трудових спорів про стягнення належної робітнику заробітної плати, що існував до 2001 року.
Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу строк звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати обмежений трьома місяцями з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Проте, варто зауважити, що Велика Палата Конституційного Суду України 11 грудня 2025 року розглянула справу за конституційним поданням Верховного Суду про конституційність частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України та Ухвалила рішення №1-р/2025.
Дослідивши питання, порушені в конституційному поданні, Суд виснував, що оспорюваний припис Кодексу в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат є таким, що не відповідає Конституції України.
У Рішенні наголошується, що установлення тримісячного строку звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суперечить Конституції України, оскільки призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав, гарантованих статтями 43 і 45 Конституції України, порушує гарантії своєчасного одержання винагороди за працю та позбавляє працівника реальної можливості ефективно реалізувати право на судовий захист, що суперечить частині першій статті 8, частині сьомій статті 43, частині першій статті 55 Конституції України.
Конституційний суд ухвалив, визнати такою, що не відповідає Конституцій України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним судом України цього Рішення. Рішення Конституційного суду України є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.
Враховуючи рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025 у справі № 1-7/2024 (337/24) визнана такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, яка утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, а рішення Конституційного Суду України є обов`язковим, суд приходить до висновку, що з боку сторони позивача не було пропущено строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати, оскільки не обмежується будь-яким строком.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.
Згідно із практикою ЄСПЛ за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно із частиною першою статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до частини першої статі 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.
Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці (частина п`ята статті 97 КЗпП України).
Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці»).
У статті 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати, до складу якої входить основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 342/3051/18 про стягнення заборгованості по заробітній платі встановив, що системний аналіз статей 21, 94, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем. За таких обставин з урахуванням положень статей 77,81 ЦПК України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав. Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці ( норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків).
Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження ( на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість. Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові.
У рішенні від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013 у справі №1-18/2013 щодо тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. 1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у частині другій отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Згідно із ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці», роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік, виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці. Ведення табельного обліку робочого часу на підприємствах, в установах і організаціях регламентується наказом Держкомстату України від 05.12.2008 № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці». У табелі обліку використання робочого часу ( типова форма №п-5) робляться відмітки про фактично відпрацьований час, відпрацьовані за місяць години, у тому числі надурочні, вечірні, нічні години роботи та інше, а також інші відхилення від нормальних умов роботи. У разі відсутності працівника на робочому місці у табелі обліку використаного робочого часу проставляється позначка «НЗ» - неявка з нез`ясованих причин. Таким чином враховуючи вимоги Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці» - заробітна плата виплачується працівникам за виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатного розпису, розцінок та норм праці, наказів та розпоряджень (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табелю обліку використання робочого часу, розрахунково-платіжних відомостей. Згідно з наведеними вище положеннями трудового законодавства, роботодавець забезпечує достовірний облік виконуваної працівником роботи шляхом ведення табеля робочого часу. Табель обліку робочого часу є підставою для нарахування заробітної плати працівникам. Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи шляхом ведення табеля обліку робочого часу.
Даний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16.01.2020 року у справі №2040/7558/18.
Як встановлено судом, згідно табеля обліку використання робочого часу за період з 19.11.2024 до 04.02.2025 позивач був табельований як неявка з нез`ясованих причин.
Факт відсутності позивача на робочому місці у період з 19.11.2024 до 04.02.2025 також підтверджується наявними в матеріалах справи Актами про відсутність на робочому місці.
В матеріалах справи наявний додаток №1 до Колективного договору «Правила внутрішнього розпорядку для працівників підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство – ВТС».
Згідно п. 3.1. вказаних вище Правил, на підприємстві, встановлюється п`ятиденний робочий тиждень і такий розпорядок роботи: - початок роботи – в 8:00 год.; - закінчення роботи о 17:00 год.; перерва для харчування та відпочинку з 13:00 год. до 14:00 год.
Працівник зобов`язаний: своєчасно, до початку зміни прибути на робоче місце та приготуватися до виконання трудових обов`язків; почати роботу відповідно до діючого режиму робочого дня; перебувати на робочому місці впродовж всієї зміни за вийнятком перерв на відпочинок, харчування та задоволення фізіологічних потреб; виконувати розпорядження роботодавця; виконувати обов`язки, покладені на нього трудовим договором; тощо. (п.4.1. Правил).
В свою чергу, позивач не надав доказів того, що в період з 19.11.2024 по 04.02.2025 він перебував на підприємстві та виконував покладені на нього обов`язки, навпаки, неодноразово в судових засіданнях останній пояснював, що деякі дні не був на роботі, трудові обов`язки виконував однак на робочому місці не перебував.
Натомість, згідно свідчень свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які надані в судових засідання, останні підтвердили, що в період з 19.11.2024 до 04.02.2025 протягом робочого часу позивач був відсутній на робочому місці. 19.11.2024 позивач лиш повідомив, що звільнився з військової служби, однак до виконання посадових обов`язків протягом зазначеного періоду не приступив. 
У суду відсутні сумніви щодо достовірності наданих свідками свідчень.
У справі «J.K. AND OTHERS v. SWEDEN» ЄСПЛ наголосив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри (постанова Верховного Суду від 10 вересня 2024 року у справі № 523/4865/18).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19).
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. При цьому належність доказів – правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч. 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).
За ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство – ВТС» про стягнення заборгованості із заробітної плати є такою, що не підлягає задоволенню з урахуванням вищенаведеного.
Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати – це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.
Судовий збір – збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом (ст. 1 Закону України «Про судовий збір»).
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачі у справах про стягнення заробітної плати звільнені від сплати судового збору (абзац 1, 21 п. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»).
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України ( ч. 6 ст. 141 ЦПК України ).
Оскільки позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору, а позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 21, 94, 97, 115, 233 КЗпП України, ст. ст. 2, 5, 10, 12, 13, 19, 76, 77, 78, 80, 81, 83, 89, 126, 127, 131, 141, 178, 187, 244, 263-265, 273, 274, 353-355 ЦПК України, Законом України «Про оплату праці», п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», Законом України «Про судовий збір», суд,

У Х В А Л И В :
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство – ВТС» про стягнення невиплаченої заробітної плати та зобов`язання вчинити дії, - залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 .
Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство – ВТС»; адреса: вул. Ярослава Мудрого, буд. 63, м. Біла Церква, Київська обл., 09107; ЄДРПОУ: 35381801.
Повний текст судового рішення виготовлено 17.07.2026. 

Суддя 	Б. І. Кошель