Номер провадження: 22-ц/813/3413/26 
Справа № 363/4889/24
Головуючий у першій інстанції Чеботаренко О. Л.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09.06.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання – Шахової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Окнянського районного суду Одеської області від 03 грудня 2025 року
у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 про розстрочення виконання рішення суду по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановив:
У листопаді 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаною вище заявою про розстрочення виконання рішення Окнянського районного суду Одеської області від 02.04.2025 року, яким з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 02.05.2024 року в сумі 30 500 грн, а також понесені судові витрати в сумі 4484,48 грн та відмовлено у розстроченні виконання рішення суду.
В обґрунтування своєї заяви ОСОБА_2 вказує, що 28.02.2025 року звільнилась із ТОВ «Уклон Україна» та не мала постійного джерела доходу до 08.10.2025 року, коли була прийнята на посаду менеджера (управителя) у сфері надання інформації ТОВ «Ресторанні Інновації» з посадовим окладом у розмірі 20 000 грн. 
Виконання судового рішення де-юре відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» негативно вплине на виконання судового рішення де-факто, оскільки при здійсненні заходів виконавчого провадження буде застосовано звернення стягнення на рахунки відповідачки, що унеможливить отримання нею заробітну плату та виконувати рішення суду буде неможливо. 
При цьому, представник відповідача просив врахувати, що відповідачка не винна у виникненні спору тому, що по-перше, половина суми за договором позики була повернута, що підтверджує добросовісність дій та наявність реального наміру виконати зобов`язання у повному обсязі, а затримки з повернення решти суми зумовлені виключно об`єктивними фінансовими труднощами. По-друге, між сторонами існували особисті відносини, у зв`язку з чим позивач діяв не стільки з метою реального повернення грошових коштів, скільки з мотивів особистої неприязні до відповідачки, прагнучи ускладнити їй життя та створити додаткові труднощі. 
З урахуванням зазначеного, представник відповідача просив розстрочити виконання рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 02.04.2025 року про стягнення з відповідача на користь позивача 34984,48 грн на 7 місяців з грудня 2025 року по червень 2026 року, шляхом здійснення платежів рівними частинами по 4997,78 грн кожного першого числа місяця.
Ухвалою Окнянського районного суду Одеської області від 03 грудня 2025 року частково задоволено заяву ОСОБА_2 про розстрочення виконання рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 02 квітня 2025 року в частині стягнення заборгованості за договором позики в сумі 30500 грн, строком на 4 місяці рівними частинами, шляхом сплати щомісячного платежу в сумі по 7625 грн щомісяця, починаючи з дня набрання ухвалою законної сили.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Шпуганич В.П., посилаючись на те, що частково задовольняючи заяву ОСОБА_2 суд не врахував висновків, викладених у постанові Одеського апеляційного суду від 28.10.2025 року, зокрема, щодо матеріального стану відповідачки, та проаналізував добросовісність дій відповідачки, просить скасувати ухвалу Окнянського районного суду Одеської області від 03 грудня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 .
Учасники справи будучи належним повідомленими про дату, час, і місце розгляду справи у судове засідання не з`явились, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає.
Задовольняючи заяву ОСОБА_2 частково, суд першої інстанції виходив з того, що матеріальне становище відповідача на теперішній час значно ускладнює можливість виконання нею рішення суду шляхом сплати заборгованості на користь відповідача одним платежем.
Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 про розстрочення виконання рішення суду, звертаючи увагу на те, що підставою для застосування статей 435 ЦПК України є виняткові обставини, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.
Згідно із частиною першою статті 33 Закону України "Про виконавче провадження" за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.
Отже, за змістом вказаних норм права відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення можливе лише у виключних випадках за наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, та не може перевищувати одного року з дня його ухвалення.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає помилковим висновок суду, що неможливість виконання рішення суду одним платежем є підставою для розстрочення його виконання.
Так, відповідно до статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення.
Підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Системний аналіз зазначених норм законодавства свідчить, що закон не передбачає конкретного переліку обставин, які є підставою для розстрочення виконання рішення суду, а лише встановлює критерії для їх визначення, надаючи суду можливість у кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи.
Отже, відстрочення виконання рішення судового рішення є правом, а не обов`язком суду, яке реалізується виключно у виняткових випадках за наявності підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, та доказів, що підтверджують наявність таких підстав. При вирішенні відповідного питання враховуються, зокрема, матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі N 916/190/18 навела висновки про те, що розстрочення - це виконання рішення частинами, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Відстрочення виконання рішення спрямоване на забезпечення повного виконання рішення суду та є допоміжним процесуальним актом реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання його рішення. Водночас розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не є правоперетворюючим судовим рішенням. Саме розстрочення впливає лише на порядок примусового виконання рішення, а природа заборгованості за відповідним договором є незмінною.
Рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області від 02.04.2025 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 28.10.2025 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 02.05.2024 року в сумі 30500 грн, а також понесені судові витрати в сумі 4484,48 грн (з них: судові витрати по сплаті судового збору – 484,48 грн, судові витрати на професійну правничу допомогу – 4000 грн). У розстроченні виконання рішення суду ОСОБА_2 відмовлено.
З 08.10.2025 року, після прийняття на посаду менеджера (управителя) у сфері надання інформації ТОВ «Ресторанні Інновації» ОСОБА_2 отримує стабільну заробітну плату за посадовим окладом у розмірі 20 000 грн. 
02.12.2025 року представнику позивача судом видано виконавчий лист на стягнення заборгованості за договором позики в сумі 30500 грн та виконавчий лист на стягнення судових витрат на загальну суму 4484,48 грн. 
Як на підставу задоволення вимоги про розстрочення виконання рішення суду, ОСОБА_2 посилається на ч.3 ст. 435 ЦПК України, а саме на форс-мажорну обставину, що виникне у майбутньому та негативно вплине на виконання рішення суду, а саме на те, що при здійсненні заходів виконавчого провадження буде застосовано звернення стягнення на її рахунки, що унеможливить отримання нею заробітної плати та як наслідок та виконувати рішення суду.
Дійсно, статтею 70 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості: у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю особи, у зв`язку із втратою годувальника, майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, - 50 відсотків; за іншими видами стягнень, якщо інше не передбачено законом, - 20 відсотків.
При цьому, положення чинного національного законодавства не встановлюють механізму примусового виконання рішення суду, який би перешкоджав боржнику отримувати вхідні перекази (зарплату, соціальні виплати чи інші).
Ураховуючи викладене апеляційний суд виснує про безпідставність посилань ОСОБА_2 на можливість виникнення у процесі примусового виконання рішення суду у цій справі форс-мажорних обставин.
Оцінюючи ступінь вини ОСОБА_2 у виникненні спору щодо стягнення з неї заборгованості, апеляційний суд зауважує, що упродовж 2024 року, ОСОБА_2 отримала дохід у розмірі 769 301,27 грн, з яких 479 489,58 грн, починаючи з червня 2024 року (момент укладення договору позики) по грудень 2024 року. Крім цього, у січні та лютому 2025 року отримала дохід у розмірі 110148,72 грн, тобто ОСОБА_2 була працевлаштованою та отримувала заробітну плату, мала стале джерело доходу, тобто мала фінансові інструменти для належного та своєчасного виконання зобов`язання з повернення позивачу грошових коштів, отриманих нею у борг, проте у добровільному порядку взятих на себе зобов`язань не виконала.
Отже з огляду на зміст заяви ОСОБА_2 про відстрочення та розстрочення виконання рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 02.04.2025 року, апеляційний суд виснує, що заявницею не наведено виключних обставин, що ускладнюють виконання вказаного рішення суду або роблять його виконання неможливим, та не надано жодних доказів на підтвердження вказаних обставин.
За таких встановлених апеляційним судом обставин справи, висновок суду про задоволення заяви ОСОБА_2 та розстрочення виконання рішення суду з мотивів наведених в оскаржуваному судовому рішенні є помилковим, до якого суд дійшов з порушенням норм процесуального права, що є підставою для його скасування та ухвалення у справі нового судового рішення про відмову задоволення заяви.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Окнянського районного суду Одеської області від 03 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про розстрочення виконання рішення суду по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий          Ю.П. Лозко

Судді           О.Ю. Карташов

М.В. Назарова