ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року
м. Чернівці
справа № 718/2492/25
провадження № 22-ц/822/11/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О.
суддів: Височанської Н. К., Кулянди М. І.
за участю секретаря судових засідань Тодоряка Г. Д.
учасники справи:
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС»
відповідач ОСОБА_1 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 15 жовтня 2025 року
головуюча в суді першої інстанції суддя Масюк Л. О.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (далі – ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 .
Просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 29 листопада 2022 року № 1119-4251 у розмірі 65 000 гривень, що складається з: 13 000 гривень – заборгованість за кредитом, 52 000 гривень – заборгованість за процентами.
Позов обґрунтований тим, що на офіційному веб-сайті ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» за посиланням: creditkasa.com.ua, у вільному доступі для всіх клієнтів розміщена повна інформація щодо договору кредиту та порядку його укладення, а саме, документи: Договір кредиту, Правила надання грошових коштів у кредит, Згода на обробку персональних даних, Публічна інформація, Положення про конфіденційність.
29 листопада 2022 року між ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії № 1119-4251 (далі – кредитний договір № 1119-4251).
Вказує, що відповідач здійснив усі необхідні дії (зміст та послідовність яких наведена у позовній заяві) для укладення кредитного договору за допомогою веб-сайту позивача, без вчинення яких кредитний договір не був би укладений, що свідчить про вільне волевиявлення такої сторони.
Відповідно до положень статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
На виконання зазначених вимог закону ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» надіслано відповідачу одноразовий ідентифікатор А8718 для підписання кредитного договору № 1119-4251, а також підтвердження ознайомлення з Правилами та інших супутніх документів.
Відповідно до умов кредитного договору кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб, на наступних умовах: сума кредиту – 13 000 гривень; строк кредитування – 300 днів; базовий період – 18 днів; знижена процентна ставка – 2,5% в день; стандартна процентна ставка – 3% в день.
Зазначає, що ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» не є банківською установою в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність» та відповідно до виданої Національним Банком України ліцензії, позивач не відкриває рахунки, здійснює послуги з переказу коштів без відкриття рахунку.
Позивач (через партнера ТзОВ «ФК «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ», з яким 10 червня 2020 року укладено договір № 02/06/2020 про надання послуг з приймання та переказу платежів) здійснив переказ на вказаний відповідачем у кредитному договорі картковий рахунок, що підтверджується довідкою ТзОВ «ФК «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ» про перерахування коштів через систему платежів EasyPay за кредитним договором № 1119-4251 на картку отримувача (відповідача), чим виконав свої зобов`язання за договором своєчасно та в повному обсязі.
Станом на 25 серпня 2025 року загальний розмір заборгованості відповідача за кредитним договором № 1119-4251 від 29 листопада 2022 року становить 128 830 гривень, а саме: прострочена заборгованість за кредитом – 13 000 гривень; прострочена заборгованість за нарахованими процентами – 115 830 гривень.
Проте, кредитодавцем було прийнято рішення про можливість застосування до позичальника програми лояльності для споживачів фінансових послуг ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», а саме часткового списання заборгованості позичальнику за нарахованими процентами у сумі 63 830 гривень, за умови погашення позичальником решти заборгованості за кредитним договором в розмірі 65 000 гривень.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 15 жовтня 2025 року позов ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до  ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором № 1119-4251 від 29 листопада 2022 року у сумі 65 000 гривень, з яких: 13 000 гривень – заборгованість за кредитом, 52 000 гривень –заборгованість за процентами.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у виді судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що кредитний договір укладено сторонами в електронній формі за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію». 
Задовольняючи позов ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», суд вважав доведеною ту обставину, що відповідач 29 листопада 2022 року отримав кредитні кошти у розмірі 13 000 гривень на підставі укладеного із позивачем договору.
Згідно з умовами кредитного договору  ОСОБА_1  взяв на себе зобов`язання по поверненню кредиту, сплати проценти за користування кредитними коштами та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених цим договором.
Своїх зобов`язань за кредитним договором  ОСОБА_1  не виконав, у зв`язку із чим, станом на 25 серпня 2025 року у відповідача утворилась заборгованість у сумі 128 830 гривень. Проте як вбачається з матеріалів справи позивач здійснив часткове списання боргу за договором у сумі 63 830 гривень
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» належними та допустимими доказами довело наявність права на стягнення з  ОСОБА_1  заборгованості за кредитним договором № 1119-4251 у сумі 65 000 гривень, а тому позов слід задовольнити.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1  просить рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 15 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ОСОБА_1 посилається на те, що оскаржене рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права
Суд першої інстанції дійшов помилкового та необґрунтованого висновку про доведеність позовних вимог, оскільки позивачем не доведено факт перерахування кредитних коштів саме відповідачу, оскільки долучені до матеріалів справи довідки та інформаційні повідомлення не є первинними бухгалтерськими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», не містять усіх необхідних реквізитів та не дають можливості встановити належність карткового рахунку відповідачу.
Наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, які б надавали можливість суду достовірно встановити факт перерахунку кредитних коштів ОСОБА_1 та дійсний розмір заборгованості за кредитним договором.
Акцентує увагу на тому, що суд ухвалив рішення 15 жовтня 2025 року до спливу п`ятнадцятиденного строку для подачі відзиву, у зв`язку з отриманням відповідачем ухвали суду про відкриття провадження у справі 01 жовтня 2025 року, якою встановлено відповідний строк, і який спливав 16 жовтня 2025, що позбавило його можливості заперечувати проти позову.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» у відзиві на апеляційну скаргу вказує на те, що судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи щодо укладення між сторонами договору в електронній формі, перерахування кредитних коштів та порушення відповідачем умов договору, внаслідок якого у відповідача утворилася заборгованість. 
Просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій
29 листопада 2022 року між ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1119-4251 в електронній формі, шляхом його підписання зі сторони позичальника електронним підписом одноразовим ідентифікатором А8718.
Відповідно до умов кредитного договору кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб, на наступних умовах: сума кредиту – 13 000 гривень; строк кредитування – 300 днів; базовий період – 18 днів; стандартна процентна ставка – 3% в день (а. с. 9-14).
Спосіб перерахування позичальнику кредитних коштів: кредит надається позичальнику шляхом безготівкового переказу грошової суми, вказаної у пункту 4.1 цього договору, на банківський рахунок позичальника шляхом використання вказаних позичальником реквізитів електронного платіжного засобу (пункт 4.2 кредитного договору).
У розділі 12 кредитного договору містяться реквізити електронного платіжного засобу, а саме номер карткового рахунку – НОМЕР_1 , які вказані ОСОБА_1 при укладенні договору (а. с. 14).
Факт перерахування ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджено довідкою ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», з якої вбачається, що 29 листопада 2022 року відповідачу перераховано кошти у розмірі 13 000 гривень за реквізитами електронного платіжного засобу 4149-43ХХ-ХХХХ-4509, номер транзакції в системі EasyPay 1167820672, (а. с. 27).
Також вказана обставина підтверджується випискою ТзОВ «ФК «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ», якою підтверджено успішне зарахування 29 листопада 2022 року коштів у сумі 13 000 гривень за договором № 1119-4251 на картковий рахунок НОМЕР_1 , номер транзакції в системі EasyPay 1167820672 (а. с. 25).
Станом на 25 серпня 2025 року загальний розмір заборгованості відповідача за кредитним договором № 1119-4251 від 29 листопада 2022 року становить 128 830 гривень, а саме: прострочена заборгованість за кредитом – 13 000 гривень; прострочена заборгованість за нарахованими процентами – 115 830 гривень.
Кредитодавцем було прийнято рішення про можливість застосування до позичальника програми лояльності для споживачів фінансових послуг ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», а саме часткового списання заборгованості позичальнику за нарахованими процентами у сумі 63 830 гривень, за умови погашення позичальником решти заборгованості за кредитним договором в розмірі 65 000 гривень.
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам закону, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України).
За змістом статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Верховний Суд у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 2-6315/11 (провадження № 61-23326св18) звернув увагу на те, що невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення.
Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні.
Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір – це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним.
Він вважається укладеним з моменту досягнення згоди між сторонами щодо всіх істотних умов договору.
Істотними умовами кредитного договору, які визначені законом, є предмет, сума, строк повернення, розмір процентів за користування кредитними коштами.
Частиною другою, третьою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Щодо укладення кредитного договору від 29 листопада 2022 року № 1119-4251 в електронному вигляді
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року № 675-VIII (далі – Закон № 675-VIII)
Згідно з пунктами 6, 12 частини першої статті 3 Закону № 675-VIII електронний підпис одноразовим ідентифікатором – це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому, одноразовий ідентифікатор – це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону № 675-VIII).
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону № 675-VIII відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону № 675-VIII у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону № 675-VIII визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані – це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних – фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних – будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.
Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.
У справі, яка переглядається, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що кредитний договір від 29 листопада 2022 року № 1119-4251 ОСОБА_1 підписано електронним цифровим підписом одноразовим ідентифікатором А8718, який було надіслано відповідачу, шляхом введення одноразового ідентифікатора в інформаційно-телекомунікаційній системі позивача.
У договорі зазначені всі дані про особу ОСОБА_1 необхідні для його ідентифікації: реєстраційний номер облікової картки платника податків, паспортні дані, офіційно зареєстроване місце проживання, електронна поштова скринька, номер особистого електронного платіжного засобу.
Відповідач створив заявку на отримання кредиту, пройшов перевірку та верифікацію, для цього надавши свої персональні дані, після чого отримав доступ до особистого кабінету для ознайомлення з офертою щодо укладення кредитного договору та правилами надання споживчих кредитів. Після прийняття оферти відповідач самостійно увів номер електронного платіжного засобу (банківської картки) 4149-43ХХ-ХХХХ-4509, на яку бажав отримати кредит, а кредитодавець надіслав на вказаний під час реєстрації номер телефону одноразовий ідентифікатор  НОМЕР_2 у вигляді смс-повідомлення, який відповідач використав для підписання кредитного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця.
При цьому матеріали справи не містять доказів того, що зазначений при реєстрації номер телефону належав іншій особі або був використаний без волевиявлення відповідача.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про укладеність кредитного договору та ознайомлення відповідача з його умовами, оскільки без здійснення вказаних дій останнім кредитний договір не був би укладений сторонами, а тому цей правочин відповідно до Закону № 675-VIII вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21 (провадження № 61-6066св23).
Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, ОСОБА_1 не заперечує факт укладення ним вищевказаного договору погодження усіх істотних його умов, як і правильності ведення усіх даних про його особу, а також реквізитів банківської картки, на яку за умовами договору мали б бути перераховані кредитні кошти.
Щодо виконання кредитодавцем обов`язку щодо переказу (надання) кредитних коштів
Колегія суддів виходить із того, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник – повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 752/17604/15-ц (провадження № 61-14780св23).
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування – спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. … Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 675-VIII розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.
Згідно з частиною третьою статті 13 Закону № 675-VIII продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 372/223/17 (провадження № 61-10667св18) міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо.
Як вбачається з умов кредитного договору 29 листопада 2022 року № 1119-4251, зокрема пункту 4.1 договору: розмір кредитного ліміту, тобто загальний розмір кредиту становить 13 000 гривень; 4.2 договору: кредит надається позичальнику шляхом безготівкового переказу грошової суми, вказаної у пункті 4.1 цього договору, на банківський рахунок позичальника шляхом використання вказаних позичальником реквізитів електронного платіжного засобу. 
При цьому відповідачем при оформленні заявки на отримання кредиту вказано наступні реквізити електронного платіжного засобу (банківської картки) – 4149-43ХХ-ХХХХ-4509.
Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, факт перерахування ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджено довідкою ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», з якої слідує, що 29 листопада 2022 року відповідачу перераховано кошти у розмірі 13 000 гривень за реквізитами електронного платіжного засобу 4149-43ХХ-ХХХХ-4509, номер транзакції в системі EasyPay 1167820672, (а. с. 27).
Також вказана обставина підтверджується випискою ТзОВ «ФК «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ», якою підтверджено успішне зарахування 29 листопада 2022 року коштів у сумі 13 000 гривень за договором № 1119-4251 на картковий рахунок НОМЕР_1 , номер транзакції в системі EasyPay 1167820672 (а. с. 25).
Як вбачається із змісту кредитного договору, в ньому зазначено номер особистого електронного платіжного засобу відповідача, а саме –  5169-15ХХ-ХХХХ-2280. Зазначену інформацію про банківські реквізити платіжної картки вказано у відповідному вигляді, зважаючи на ту обставину, що, така інформація згідно з чинним законодавством України становить банківську таємницю та, відповідно, позивач за будь-яких обставин не міг би отримати ці банківські реквізити не інакше як від самого відповідача або за його згодою (стаття 62 Закону України «Про банки та банківську діяльність»). 
Пунктом 10 Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про додаткові вимоги до договорів не банківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит)» від 03 листопада 2021 року № 113 передбачено, що договори, умови яких передбачають безготівкове перерахування кредитодавцем коштів у рахунок кредиту на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача, з урахуванням вимог пункту 9 розділу II цього Положення повинні містити номер такого рахунку споживача за стандартом IBAN, сформований відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України з питань запровадження міжнародного номера рахунку, та/або номер такого особистого електронного платіжного засобу споживача у форматі ХХХХ ХХ** **** ХХХХ (перші шість знаків і останні чотири знаки номера електронного платіжного засобу).
Після прийняття оферти відповідачем в особистому кабінеті інформаційно-телекомунікаційної системи позивача було зазначено повний номер картки (електронного платіжного засобу), але відповідно до вищенаведеного Положення позивач не може повністю зазначати та зберігати у документах номер особистого електронного платіжного засобу відповідача. Отже, на підтвердження перерахування відповідачці коштів, до суду надано довідку про перерахування суми кредиту.
У цій частині колегія суддів враховує, що первинні банківські документи по рахунку клієнта, належать до інформації, що є банківською таємницею, порядок розкриття якої визначений законом.
ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» не є банківською установою у розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність», а є фінансовою установою, основним видом діяльності якої є надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту (а. с. 37). Отже, позивач не здійснює банківського обслуговування та не відкриває клієнтам банківські рахунки, а перерахування кредитних коштів здійснюється через платіжні системи та банківські установи. Відсутність у позивача статусу банківської установи не свідчить про недоведеність перерахування коштів ОСОБА_1 , оскільки фінансова установа здійснює видачу кредиту через платіжні сервіси та банківські установи, які і формують документи щодо зарахування коштів на картковий рахунок позичальника.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи відповідач заперечуючи факт отримання кредитних коштів, однак доказів на спростування переказу грошових коштів 29 листопада 2022 року на картковий рахунок НОМЕР_1 згідно з транзакцією, здійсненою за допомогою системи EasyPay за № 1167820672, не надав.
Щодо цього колегія суддів звертає увагу на те, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
Добра совість – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Заперечуючи факт отримання кредитних коштів, відповідач будучи обізнаним про підписання кредитного договору, графіка погашення кредиту та сплати процентів, не вчиняв дії щодо захисту, на його думку, порушених прав на отримання кредитних коштів за вказаним договором.
Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, наведеною у постанові Верховного Суду від 31 січня 2025 року у справі № 235/8060/15-ц (провадження № 61-6952св24).
Відповідачем не спростовано, що банківська картка з відповідним номером, яка вказана ним в договорі, йому не належить.
За встановленої судом обставини перерахування на банківську картку відповідача 29 листопада 2022 року коштів у сумі 13 000 гривень, та водночас заперечення факту надання йому кредитних коштів є суперечливими.
У такий спосіб відповідач намагається уникнути належного виконання зобов`язання.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про доведеність обставини перерахування ОСОБА_1 кредитних коштів за договором № 1119-4251 від 29 листопада 2022 року. 
Отже, доводи апеляційної скарги щодо недоведеності факту перерахування відповідачу кредитних коштів не знайшли свого підтвердження, як і не встановлено судом апеляційної інстанції у цій частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права та/або неправильного застосування норм матеріального права.
Щодо розміру заборгованості за кредитним договором від 29 листопада 2022 року № 1119-4251
Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини шостої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору), споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені у договорі про споживчий кредит.
Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19), визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку – зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково – зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок – це процесуальний обов`язок суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 вказано, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд у будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).
На підтвердження заборгованості  ОСОБА_1 за кредитним договором 
№ 1119-4251, ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» подало до суду копію вищевказаного кредитного договору та складений ним розрахунок заборгованості, загальний розмір якої становить 128 830 гривень, що складається з простроченої заборгованості за кредитом у сумі 13 000 гривень та простроченої заборгованості за нарахованими процентами у сумі 115 830 гривень.
Як вбачається з мотивувальної частини цієї постанови апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про доведеність факту надання  ОСОБА_1 кредитних коштів у сумі 13 000 гривень у порядку та на умовах визначених договором.
В свою чергу відповідач заперечуючи проти позову в цілому, доказів повного або часткового погашення ним заборгованості за кредитом не надав, існування іншого розміру заборгованості не доводив.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позовних вимог у цій частині.
Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитними коштами, колегія суддів враховує, що за умовами кредитного договору сторони погодили, що нарахування процентів за користування кредитом здійснюється на залишок неповернутої суми кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з дня видачі кредиту до дати фактичного повернення всієї суми кредиту, за фіксованою процентною ставкою, яка становить 3% (пункти 4.3, 4.6 договору).
В пункту 4.3 кредитного договору сторони передбачили можливість застосування кредитодавцем пільгової та/або зниженої процентної ставки в межах програми лояльності, яка однак не впливає на фіксований розмір процентної ставки.
Також згідно з пунктом 4.8 договору сторони погодили строк надання кредиту, який складає 300 днів, а також дату повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, а саме – 25 вересня 2023 року.
Як вбачається із наданого ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» розрахунку заборгованості, у період з 29 листопада 2022 року до 16 грудня 2022 року (18 днів) проценти за користування кредитом нараховані виходячи із розміру процентної ставки у розмірі 2,5% від суми кредиту (325 гривень в день), що узгоджується із погодженою сторонами можливістю кредитодавця застосовувати пільгову та/або знижену процентну ставки.
В подальшому у період з 17 грудня 2022 року до 24 вересня 2023 року, що відповідає визначеному пунктом 4.8 договору строку кредитування, нарахування відсотків здійснено виходячи із положень пункту 4.6 договору та погодженої фіксованої процентної ставки у розмірі 3% від суми кредиту (390 гривень в день).
Колегія суддів враховує, що зазначений розрахунок містить відомості про періоди користування кредитом, розміри процентних ставок та порядок їх нарахування відповідно до умов кредитного договору.
Будь-яких доказів на спростування наведеного розрахунку, доказів неправильного застосування передбачених договором процентних ставок, а також власного контррозрахунку заборгованості ОСОБА_1 як у суді першої, так і суді апеляційної інстанції, не надавав.
За таких обставин колегія суддів вважає, що розрахунок заборгованості відповідає умовам кредитного договору, а тому доводи апеляційної скарги про його необґрунтованість є безпідставними.
Також як встановлено судами, позивачем прийнято рішення про застосування до позичальника ОСОБА_1 програми лояльності для споживачів фінансових послуг ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», а саме часткового списання заборгованості позичальнику за нарахованими процентами у сумі 63 830 гривень.
Відповідно до статті 605 ЦК України зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.
Аналіз статті 605 ЦК України свідчить, що під прощенням боргу розуміють звільнення кредитором боржника від виконання обов`язку, що на ньому лежить, повністю або частково. За загальним правилом, прощенням боргу втілюється в односторонньому правочині. Хоча сторони договору не позбавлені можливості укласти договір про прощення боргу.
У справі, що переглядається, прощення боргу втілене в односторонньому правочині кредитора. Недійсність такого одностороннього правочину законом прямо не встановлена, а тому в аспекті положень частини 1 статті 204 ЦК України такий правочин є правомірним, якщо він не визнаний судом недійсним.
Зазначений висновок узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 11 січня 2023 року у справі № 758/2990/17 (провадження № 61-6756св22).
Отже, загальна сума заборгованості за процентами підлягає зменшенню на суму прощеного боргу і становить 65 000 гривень.
З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність позовних вимог та наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 1119-4251 у сумі у сумі 65 000 гривень, з яких: 13 000 гривень – заборгованість за кредитом, 52 000 гривень –заборгованість за процентами.
Помилковими є доводи апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи первинних фінансових документів на підтвердження розміру заборгованості, з огляду на позицію Верховного Суду, наведену у постанові 12 червня 2023 року у справі № 263/3470/20 (провадження № 61-7018св21), відповідно до якої Закон України «Про електронну комерцію» є спеціальним нормативно-правовим актом щодо регулювання спірних правовідносин, тому посилання на статтю 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є безпідставним.
Як зазначалося вище, ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак наданий позивачем розрахунок, колегія суддів вважає належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру.
Також колегія суддів вважає помилковими аргументи апеляційної скарги про те, що ухвалення судом першої інстанції оскарженого рішення 15 жовтня 2025 року, тобто до спливу п`ятнадцятиденного строку для подачі відзиву, у зв`язку з отриманням ухвали суду 01 жовтня 2025 року, якою ОСОБА_1 встановлено відповідний строк, є безумовною підставою для його скасування.
Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 18 вересня 2025 року відкрито провадження у цій справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та призначено справу до розгляду на 10 годин 00 хвилин 15 жовтня 2025 року у приміщенні Кіцманського районного суду Чернівецької області за адресою: вулиця Незалежності, 48, місто Кіцмань Чернівецька область.
Копія вищевказаної ухвали суду надіслана відповідачу рекомендованим листом із повідомленням про вручення поштового відправлення, зареєстроване за № 0601194603731, яке повернулося до суду з відміткою про його особисте отримання ОСОБА_1 24 вересня 2025 року.
В свою чергу, з доданої до апеляційної скарги роздруківки з сайту АТ «Укрпошта» за параметром відстеження поштового відправлення вбачається, що відправлення № 0601194603731 вручено одержувачу 01 жовтня 2025 року.
Тобто в даному випадку наявні розбіжності щодо відомостей про отримання ОСОБА_1 копії ухвали суду про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду на 15 жовтня 2025 року.
Щодо цього колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 , приймаючи до уваги зазначену ним дату отримання поштового відправлення, 01 жовтня 2025 року достовірно був обізнаний про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 15 жовтня 2025 року.
З урахуванням зазначених відповідачем обставин щодо отримання ухвали суду, останнім днем строку для подання відзиву було 16 жовтня 2025 року, тоді як рішення у справі ухвалено 15 жовтня 2026 року.
Разом з цим в матеріалах справи відсутні докази надсилання ОСОБА_1 відзиву до закінчення строку встановленого судом, в тому числі 16 жовтня 2025 року, тобто після ухвалення рішення у справі, як і відсутні заперечення відповідача проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження у визначені судом дату, час та місце розгляду справи.
При цьому колегія суддів зауважує, що подача відзиву є правом відповідача, а не його обов`язком.
За таких обставин відсутні підстави вважати, що ухвалення судом рішення у справі 15 жовтня 2025 року, за відсутності в матеріалах справи доказів реалізації відповідачем права на подачу відзиву у встановлений судом строк, порушило принцип змагальності та об`єктивно перешкодило такій стороні навести свої заперечення проти позову.
Також колегія суддів враховує те, що за приписами частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
ОСОБА_1 будучи належним чином та заздалегідь повідомленим про призначення судом справи до розгляду на 15 жовтня 2025 року, жодним чином не повідомляв суд про необхідність відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку з необхідністю забезпечення йому можливості реалізувати право на подачу відзиву до закінчення встановленого судом строку, або ж про продовження такого строку. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні.
Також колегія суддів враховує, що відповідно до вимог частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Зважаючи на встановлення судом апеляційної інстанції обставини щодо належного повідомлення ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи, ухвалення судом першої інстанції рішення до закінчення строку для подачі відзиву не є обов`язковою підставою для скасування такого рішення. В даному випадку саме пасивна поведінка відповідача, який розпорядився своїми процесуальними правами на власний розсуд, була причиною розгляду справи у визначену судом дату та ухвалення рішення за наявними у справі матеріалами.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення від 15 жовтня 2025 року з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з вимогами частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Як вбачається з мотивувальної частини цієї постанови апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, у зв`язку з чим витрати, понесені на сплату судового збору за подання апеляційної скарги, покладаються на особу, яка її подала.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 15 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 22 липня 2026 року.

Суддя-доповідач      Олександр ОДИНАК

Судді:       Наталія ВИСОЧАНСЬКА

Мирослава КУЛЯНДА