ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
	Справа № 636/3743/26  Провадження№ 1-кп/636/1541/26	

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2026 року Чугуївський міський суд Харківської області у складі: головуючого – судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання – ОСОБА_2 , прокурора – ОСОБА_3 , захисника обвинуваченого – ОСОБА_4 , обвинуваченого – ОСОБА_5 , представника потерпілого – ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуїв угоду про визнання винуватості у кримінальному провадженні № 12026221240000242, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 березня 2026 року за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, українця, громадянина України, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення – злочину, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України,
встановив:
Органом досудового розслідування встановлено, що не пізніше жовтня 2020 року, у ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виник злочинний умисел, направлений на самовільне будівництво будівель та споруд на самовільно зайнятій частині земельної ділянки з кадастровим номером 6325485500:01:036:0001, яка розташована на території Малинівської селищної ради Чугуївського району Харківської області (за межами села Моспанове) та відноситься до категорії земель водного фонду з цільовим призначенням для рибогосподарських потреб. Відповідно до п. 24 розділу Х «Перехідних положень» Земельного кодексу України, земельна ділянка з кадастровим номером 6325485500:01:036:0001 вважається комунальною власністю територіальної громади. 
Згідно з ст. 125 3К України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
З метою реалізації свого злочинного умислу ОСОБА_5 , діючи умисно, самовільно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в порушення ст.ст. 13, 14 Конституції України, ч. 3 ст. 79, ч. 1 ст. 211 Земельного кодексу України, ст. 1 Закону України «Про державний контроль використань охороною земель», маючи умисел на самовільне будівництво будівель та споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці, без належного оформлення права власності, права користування чи оренди на землю та їх державної реєстрації, за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, не маючи дозвільних документів на будівництво будівель та споруд, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше жовтня 2020 року, із залученням осіб, які не були обізнані про його злочинні наміри, для використання в подальшому у власних інтересах здійснив самовільне будівництво на самовільно зайнятій частині земельної ділянки з кадастровим номером 6325485500:01:036:0001 одноповерхової споруди з верандою, прямокутної форми з площею забудови 29,73 кв.м з координатами її поворотних точок: 5499636,332, 7335837,099; 5499632,813, 7335831,983; 5499628,916, 7335834,663; 5499632,435, 7335839,780 та одноповерхової кам?яної споруди з дерев?яною прибудовою, складної конфігурації з площею забудови 54, 87 кв.м. з координатами її поворотних точок: 5499672,613; 7335856,055; 5499671,017,7335852,193; 5499666,582, 7335854,199; 5499665,758, 7335852,472; 5499661,831, 7335854,296; 5499672,566, 7335855,875; 5499660,826, 7335856,684; 5499662,574, 7335860,443; 5499666,187, 7335859,077.
Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи N? CE-19/121-26/7635-БТ від 26.03.2026 зазначені споруди, які розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером 6325485500:01:036:0001, відносяться до визначень «будівля», «споруда» та є об?єктами нерухомого майна.
Таким чином, ОСОБА_5  своїми умисними діями, що полягали у самовільному будівництві будівлі на самовільно зайнятій земельній ділянці, вчинив кримінальне правопорушення злочин, передбачений ч. 3 ст. 197-1 КК України.
10 червня 2026 року між прокурором Чугуївської окружної прокуратури ОСОБА_3 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні, та обвинуваченим ОСОБА_5 , за участю захисника обвинуваченого – адвоката ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст. 472 КПК України, укладено угоду про визнання винуватості.
Згідно з цією угодою прокурор та обвинувачений, представлений захисником ОСОБА_4 дійшли згоди щодо всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 3 ст. 197-1 КК України.
Зокрема, в угоді про визнання винуватості визначено, що обвинувачений ОСОБА_5 повністю та беззастережно визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, викладених в обвинувальному акті та в угоді про визнання винуватості, щиро розкаявся у вчиненому, сприяв проведенню досудового розслідування, а також зобов`язався демонтувати самовільно збудовані споруди, а саме: одноповерхову споруду з верандою, прямокутної форми з площею забудови 29,73 кв. м з координатами її поворотних точок: 5499636,332, 7335837,099; 5499632,813, 7335831,983; 5499628,916, 7335834,663; 5499632,435, 7335839,780 та одноповерхову кам?яну споруду з дерев?яною прибудовою, складної конфігурації з площею забудови 54,87 кв.м. з координатами її поворотних точок: 5499672,613; 7335856,055; 5499671,017,7335852,193; 5499666,582, 7335854,199; 5499665,758, 7335852,472; 5499661,831, 7335854,296; 5499672,566, 7335855,875; 5499660,826, 7335856,684; 5499662,574, 7335860,443; 5499666,187, 7335859,077 
Враховуючи вищенаведені обставини, а також дані, що характеризують обвинуваченого ОСОБА_5 , зокрема, беззастережне визнання ним вини в обсязі пред`явленого обвинувачення, відсутність будь-яких вимог з боку потерпілої сторони, сторонами узгоджено призначення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання за ч. 3 ст. 197-1 Кримінального кодексу України у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень.
Сторонами узгоджені наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст. 473 КПК України.
Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходить із наступного.
Прокурор ОСОБА_3 у підготовчому судовому засіданні зазначив, що при укладенні угоди про визнання винуватості дотримані вимоги та правила КПК України, КК України, тому просить угоду про визнання винуватості затвердити і призначити ОСОБА_5 узгоджене в угоді про визнання винуватості покарання.
Обвинувачений ОСОБА_5 беззастережно визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 197-1 КК України, в обсязі обвинувачення, дав згоду на призначення узгодженого виду та міри покарання у разі затвердження угоди про визнання винуватості та заявив, що здатний реально виконати взяті на себе, відповідно до угоди про визнання винуватості, зобов`язання. Просив угоду про визнання винуватості затвердити та призначити узгоджене покарання.
Захисник ОСОБА_4 у судовому засіданні зазначив, що угода відповідає вимогам КПК України, КК України, та також, просив затвердити угоду про визнання винуватості.
10 червня 2026 року представником потерпілого ОСОБА_6 надано прокурору письмову згоду на укладення угоди про визнання винуватості між прокурором та ОСОБА_5 .
Згідно п.1 ч.3 ст.314 КПК України при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, затвердити угоду.
Відповідно до ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та обвинуваченим про визнання винуватості.
Статтею 469 КПК України передбачено, що угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів (крім кримінальних проваджень щодо корупційних кримінальних правопорушень та кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією). Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.
Укладення угоди про визнання винуватості може бути ініційовано в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку (ч. 5 ст. 469 КК України).
У разі укладення угоди між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості участь захисника є обов`язковою та забезпечується з моменту ініціювання укладення угоди (п. 9 ч. 2 ст. 52 КПК України).
Згідно з обвинувальним актом у кримінальному провадженні потерпілим у цьому кримінальному провадженні є Малинівська селищна військова адміністрація Чугуївського району Харківської області, яку в судовому засіданні представляв ОСОБА_6 .
Судом встановлено, що угода про визнання винуватості відповідає вимогам ст. 472 КПК України, оскільки містить усі необхідні реквізити та обставини, що передбачені означеною нормою.
Так, угода про визнання винуватості укладена між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_5 за участю захисника ОСОБА_4 , містить формулювання обвинувачення, правову кваліфікацію кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Сформульоване в угоді обвинувачення відображає істотні фактичні обставини, які є тотожними викладу обставин в обвинувальному акті.
Прокурор під час підготовчого судового засідання зазначив, що ця угода, ініційована між прокурором та обвинуваченим у присутності захисника, укладена за письмовою згодою потерпілого та на добровільній домовленості між сторонами.
Також прокурор наголосив, що при укладенні цієї угоди дотримано вимоги КПК та КК України. Крім того, він зазначив, що діям обвинуваченого ОСОБА_5 надано правильну правову кваліфікацію за ч. 3 ст. 197-1 КК України, а узгоджене сторонами покарання у вигляді штрафу відповідає загальним засадам призначення покарання. При визначенні покарання враховано тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, а також наявність обставин, що пом`якшують покарання: щире каяття та відсутність обставин, що обтяжують покарання. Як зазначено в угоді про визнання винуватості, її умови повністю відповідають інтересам суспільства, не порушують прав, свобод чи інтересів сторін або інших осіб.
З огляду на зазначене прокурор наполягав на затвердженні угоди про визнання винуватості та призначенні обвинуваченому узгодженої сторонами в угоді міри покарання.
Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_4 в підготовчому судовому засіданні також просили затвердити зазначену угоду з прокурором і призначити узгоджену в ній міру покарання.
При цьому обвинувачений беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України, яке йому інкримінується. Він зазначив, що щиро розкаюється у вчиненому, підтвердив обставини вчинення ним кримінального правопорушення, які повністю відповідають обставинам, встановленим органом досудового розслідування та викладеним в обвинувальному акті та в угоді про визнання винуватості.
Зокрема, обвинувачений підтвердив, що дійсно, він за наведених вище обставин місця і часу, здійснив самовільне будівництво будівель та споруд на самовільно зайнятій частині земельної ділянки з кадастровим номером 6325485500:01:036:0001, яка розташована на території Малинівської селищної ради Чугуївського району Харківської області (за межами села Моспанове) та відноситься до категорії земель водного фонду з цільовим призначенням для рибогосподарських потреб. Відповідно до п. 24 розділу Х «Перехідних положень» Земельного кодексу України, земельна ділянка з кадастровим номером 6325485500:01:036:0001 вважається комунальною власністю територіальної громади. Обвинувачений висловив жаль щодо вчиненого, засудив свої дії та розкаявся та запевнив, що зробив відповідні висновки і більше ніколи не вчинить подібних дій.
Також обвинувачений заявив, що здатен реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання, зокрема сплати штраф. Надав згоду на призначення узгодженої міри покарання.
Захисник ОСОБА_4 наполягав на відсутності підстав для відмови у затвердженні угоди, передбачених ч. 7 ст. 474 КПК України, зазначивши, що ним були роз`ясненні підзахисному усі умови угоди та характер обвинувачення, щодо якого він визнає себе винуватим.
Судом встановлено, що правова кваліфікація діяння обвинуваченого ОСОБА_5 є правильною. Зокрема, кримінально-правова оцінка суспільно небезпечних дій обвинуваченого, викладена в угоді, загалом відповідає ознакам, встановленим нормами кримінального закону.
Відповідно до вимог статті 14 Конституції України земля є національним багатством, яке перебуває під особливою охороною держави.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України - громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:
а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;
б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;
в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;
г) прийняття спадщини;
ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Землекористувачі зобов`язані забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки (ч. 1 ст. 96 ЗК України).
Згідно із ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України - громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Статтею 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.
Відповідно до вимог ст. 125 Земельного кодексу України - право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст. 126 ЗК України).
Частиною 1 статті 211 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи несуть, в тому числі, кримінальну відповідальність за самовільне зайняття земельних ділянок.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо земельної ділянки.
Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 376 Цивільного Кодексу України (самочинне будівництво) - житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Згідно із ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» (будівництво об`єкта архітектури) - будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Архітектор - автор проекту або уповноважена ним особа бере участь у прийнятті в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта архітектури та підписує відповідний акт. Без підпису архітектора - автора проекту або уповноваженої ним особи такий акт є недійсним.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» - проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:
1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних;
2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи;
3) затвердження проектної документації;
3-1) отримання права на виконання підготовчих та будівельних робіт у випадках, визначених цим Законом;
4) виконання підготовчих та будівельних робіт;
4-1) державна реєстрація спеціального майнового права на об`єкт незавершеного будівництва та майбутній об`єкт нерухомості у випадках, визначених законом;
4-2) проведення контрольного геодезичного знімання закінчених будівництвом об`єктів (крім об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1)) та здійснення їх технічної інвентаризації (крім об`єктів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування);
5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.
Також, п. 1 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (право на виконання будівельних робіт) передбачено, що замовник має право виконувати будівельні роботи після:
1) подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України.
Частиною 2 статті ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (повідомлення про початок виконання будівельних робіт) передбачено, що виконувати будівельні роботи без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт забороняється.
Згідно із п. 5 «Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 466 - будівельні роботи можуть виконуватися замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договору суперфіцію та:
- подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) та об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта.
Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК Україні, полягає у самовільному зайнятті земельної ділянки, а кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 цієї статті, - у самовільному будівництві будівель або споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці. Юридичними ознаками самовільного зайняття земельних ділянок є: вчинення будь-яких дій, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки (активна поведінка); відсутність відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду); відсутність вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки; не визнання дій щодо земельної ділянки правомірними жодним нормативним актом. При цьому земельна ділянка для винуватої особи є чужою, вона не має необхідних і достатніх прав на володіння, користування чи розпорядження ділянкою як власник чи як особа, якій надано право постійно чи тимчасово володіти і користуватися нею. Самовільне зайняття земельної ділянки має місце і у випадку, коли власник або законний володілець земельної ділянки самовільно змінює її межі, приєднуючи частину суміжних земельних ділянок до своєї ділянки.
Така позиція узгоджується з практикою Верховного Суду (постанови від 24 січня 2023 року у справі № 743/2194/19, від 05 вересня 2023 року у справі № 755/7551/18).
Водночас, згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 25 жовтня 2022 року у справі № 359/885/20 (провадження № 51-1986км22), ч. 3 ст. 197-1 КК містить самостійний склад кримінального правопорушення, а тому для кваліфікації самовільного будівництва на самовільно зайнятій земельній ділянці настання суспільно небезпечних наслідків у виді значної шкоди не є обов`язковим.
Таким чином, в підготовчому судовому засіданні встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України, а саме: самовільне будівництво будівель на самовільно зайнятій земельній ділянці.
Вчинене обвинуваченим діяння за ч. 3 ст. 197-1 КК України є нетяжким злочином, що не забороняє укладення угоди про визнання винуватості відповідно до вимог п. 1 ч. 4 ст. 469 КПК України.
Під час підготовчого судового засідання, обвинувачений підтвердив обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого йому висунуто обвинувачення та яке викладені в угоді та обвинувальному акті. У присутності захисника визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочині.
Отже, формулювання обвинувачення, зазначене в обвинувальному акті та угоді про визнання винуватості, а також підтвердження цих обставин обвинуваченим у присутності захисника дають суду підстави для висновку про наявність фактичних підстав для визнання ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України.
В угоді зазначено узгоджене між сторонами покарання, а також щодо надання обвинуваченим згоди на призначення покарання у виді штрафу, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 КПК України, наслідки невиконання угоди. В угоді зазначена дата її укладення, угода містить підписи сторін.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що вимоги ч. 4, ч. 5 ст. 469, ст. 472 КПК України при укладенні угоди сторонами дотримано, а відтак, підстави для відмови у затвердженні угоди згідно п. 1 ч. 7 ст. 474 КПК України відсутні.
Щодо відповідності умов угоди інтересам суспільства.
У разі, якщо умови угоди не відповідають інтересам суспільства, суд має відмовити у її затвердженні (п. 2 ч. 7 ст. 474 КПК України).
За своєю правовою природою угода про визнання винуватості є ключовим інструментом узгодження інтересів: з одного боку держави (публічний або суспільний інтерес), з іншого підозрюваного або обвинуваченого.
Кримінальний процесуальний кодекс України не містить визначення суспільного інтересу. В узагальненому вигляді суспільний інтерес означає інтерес суспільства або його усередненого представника, пов`язаний із забезпеченням благополуччя, стабільності, безпеки та сталого розвитку.
В угоді суспільний інтерес не зазначається, проте під час її укладення прокурор зобов`язаний враховувати його наявність у забезпеченні швидшого досудового розслідування і судового провадження, викритті більшої кількості кримінальних правопорушень, а також у запобіганні, виявленні чи припиненні більшої кількості кримінальних правопорушень або інших, більш тяжких, кримінальних правопорушень (п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 470 КПК України).
Дослідивши зміст угоди про визнання винуватості, наявні матеріали кримінального провадження, заслухавши пояснення сторін кримінального провадження, суд дійшов висновку, що умови угоди, укладеної між прокурором та обвинуваченим, у присутності захисника, відповідають суспільним інтересам з огляду на таке.
Затвердження угоди про визнання винуватості матиме вплив на усвідомлення іншими особами караності злочинних діянь, сприятиме прагненню суспільства до правослухняної поведінки, гарантуватиме невідворотність покарання, а також забезпечить справедливе та своєчасне вирішення кримінального провадження, досягнення його цілей і завдань за мінімальних витрат державних ресурсів, особистих ресурсів учасників процесу, а також зменшить навантаження на прокуратуру, адвокатів і суд.
Затвердження угоди свідчитиме про ефективне здійснення судового провадження, що забезпечить притягнення обвинуваченого ОСОБА_5 до відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення з метою його виправлення. Це також сприятиме формуванню у суспільства правосвідомості та усвідомлення невідворотності покарання за вчинені правопорушення.
Крім того, затвердження угоди про визнання винуватості сприятиме запобіганню повторному вчиненню кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.
З огляду на повне та беззастережне визнання обвинуваченим ОСОБА_5 своєї винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення - злочину в обсязі висунутого йому обвинувачення, щире каяття у вчиненому було б недоцільним застосовувати загальний порядок кримінального провадження по відношенню до обвинуваченого.
На переконання суду, характер та тяжкість інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення - злочину, особи винного, його ставлення до вчиненого, щире каяття вказує на його бажання виправитися.
Щодо порушення умовами угоди прав, свобод чи інтересів сторін або інших осіб.
Відповідно до п. 3 ч. 7 ст. 474 КПК України під час перевірки угоди на відповідність вимогам КПК України та/або закону суд також перевіряє чи не порушують умови угоди права, свободи чи інтереси сторін або інших сторін.
Дослідивши зміст угоди про визнання винуватості, заслухавши пояснення сторін судового провадження, суд встановив, що умови угоди не порушують прав, свобод чи інтересів сторін або інших осіб з огляду на таке.
При укладенні угоди про визнання винуватості забезпечено участь захисника відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 52 КПК України. Умови угоди не є невиправдано обтяжливими для жодної із сторін кримінального провадження.
Обставини висунутого обвинувачення, відповідно до статті 17 КПК України не можуть бути використані на підтвердження винуватості будь-яких інших осіб, крім обвинуваченого, із якими укладено угоду про визнання винуватості у цьому кримінальному провадженні. Укладені угоди не мають преюдиційного значення для кримінального провадження щодо будь-яких інших осіб.
Угодою не вирішується питання щодо майна третіх осіб.
Усі істотні умови, в тому числі узгоджене покарання, відповідають вимогам кримінального процесуального закону.
Суд, шляхом заслуховування пояснень сторін угоди, переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним.
Для з`ясування добровільності укладення угоди судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 повністю усвідомлює зміст укладеної угоди про визнання винуватості, характер обвинувачення, щодо якого визнає себе винуватим, вид покарання, підтвердив добровільність укладення угоди та спільну узгодженість усіх викладених в угоді умов, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом. Крім того, обвинувачений зазначив про відсутність будь-яких скарг на дії сторони обвинувачення. Зазначені обставини також були підтверджені захисником.
При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє свої права, визначені ч. 5 ст. 474 КПК України, а також наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ст. 473 КПК України, та наслідки її невиконання, передбачені ст. 476 КПК України.
Прокурор також вказав на спільну узгодженість усіх викладених в угоді умов, підтвердивши добровільність її укладення як з боку прокурора, так і з боку обвинуваченого.
Щодо можливості виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань.
За змістом угоди про визнання винуватості обвинувачений ОСОБА_5 зобов`язується: беззастережно визнати свою винуватість в обсязі сформульованого прокурором обвинувачення під час розгляду судом угоди.
Під час досудового розслідування не мали місце домовленості із обвинуваченим про обов`язок щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою.
Під час підготовчого судового засідання обвинувачений ОСОБА_5 підтвердив обставини, викладені у формулюванні обвинувачення, визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, добровільно відшкодував завдані збитки.
Наведене свідчить про можливість виконання обвинуваченим ОСОБА_5 взятих за угодою зобов`язань.
Щодо відповідності умов угоди вимогам закону в частині призначення покарання.
За загальним правилом домовленості сторін угоди при узгодженні покарання не мають виходити за межі загальних та спеціальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність.
Суд вважає, що при узгодженні покарання сторони дотрималися цих вимог закону.
Так, аналізуючи зміст угоди в частині обраного покарання, суд приймає до уваги, що відповідно до ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Основним критерієм градації видів покарань, які можуть бути застосовані судом до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, є місце прав людини втручання в які передбачає кожен із заходів примусу у загальновизнаній ієрархії людських цінностей. У цій ієрархії право особи на свободу й особисту недоторканність має вищу цінність порівняно з правом власності й іншими речовими правами. Виходячи із зазначеного ціннісного орієнтира, законодавчий перелік видів покарань, встановлений у ст. 51 КК України, побудований за принципом «сходів», де кожному виду покарання відведено відповідний щабель на шляху від менш суворого до більш суворого. Зокрема, в ієрархії видів покарань штраф є найм`якішим серед інших видів покарань, зокрема таких, як обмеження чи позбавлення волі.
Санкція ч. 3 ст. 197-1 КК України передбачає призначення покарання у виді штрафу від однієї тисячі до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або пробаційний нагляд на строк до трьох років, або обмеженням волі на той самий строк.
Прокурор під час судового розгляду підтвердив, що під час укладання угоди було узгоджено покарання у вигляді штрафу, оскільки обвинувачений має заробіток, водночас має ряд захворювань та йому встановлена інвалідність, а відтак узгоджено покарання у мінімальних межах санкції статті.
Отже, на думку суду, узгоджене покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, є співмірною та достатньою реакцією держави на вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення злочин, а відтак у конкретному випадку мети покарання можливо досягти шляхом застосування до обвинуваченого одного із заходів примусу, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 197-1 Кримінального кодексу України, який не пов`язаний з обмеженням волі.
У контексті узгодженого сторонами покарання, суд також враховує особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Вивченням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_5 встановлено,що останній не перебуває на обліку у лікаря-психіатра та нарколога, раніше не судимий, має постійне місце проживання, за яким скарг та нарікань від сусідів не надходило.
Суд погоджується, що згідно зі ст. 66 КК України обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_5 , є щире каяття обвинуваченого. Згідно ст. 67 КК України, обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 , не встановлено.
Отже, узгоджене сторонами покарання, обвинуваченому ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 197-1 КК України у вигляді штрафу, не суперечить положенням Загальної та Особливої частини КК України.
Таким чином, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами та оцінених судом відповідно до ст. 94 КПК України, суд дійшов висновку, що мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, а умови угоди про визнання винуватості відповідають вимогам КПК та КК України. Укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи будь-яких інших дій, окрім передбачених угодою.
Отже, наявні всі правові підстави для затвердження цієї угоди та призначення обвинуваченому узгодженого сторонами покарання.
Суд не встановив наявність передбачених ч. 7 ст. 474 КПК України підстав для відмови в затвердженні угоди про визнання винуватості.
Цивільний позов у цьому кримінальному провадженні не заявлявся.
Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_5 не обирався та підстав для його обрання не має.
Відповідно до п. 4 ч. 9 ст. 100 КПК України, питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким завершується кримінальне провадження.
Водночас суду не надано стороною обвинувачення даних щодо грошей, цінностей та іншого майна, яке підлягає спеціальній конфіскації. 
Речові докази по справі відсутні. 
У даному кримінальному провадженні арешт на будь яке майно не накладався.
На підставі викладеного, керуючись вимогами ст. ст. 373, 374, 376, 394, 474-475 КПК України, суд, -
ухвалив:
Затвердити угоду про визнання винуватості від 10 червня 2026 року, укладену в кримінальному провадженні № 12026221240000242 між прокурором Чугуївської окружної прокуратури ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_5 , за участю адвоката ОСОБА_4 .
ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України, та призначити йому узгоджену сторонами міру покарання у виді штрафу у розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17000 (сімнадцять тисяч) грн.
Відповідно до вимог статті 476 КПК України, у разі невиконання угоди про визнання винуватості прокурор має право звернутися до суду, який затвердив таку угоду, з клопотанням про скасування вироку.
Клопотання про скасування вироку, яким затверджена угода, може бути подано протягом встановлених законом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення відповідного кримінального правопорушення.
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Харківського апеляційного суду через Чугуївський міський суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення, а для особи, яка тримається під вартою - з моменту вручення копії судового рішення.
Згідно з ч. 4 ст. 394 КПК України, вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений:
1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди;
2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.
Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Суддя   ОСОБА_1