Справа №465/7627/26 Головуючий у 1 інстанції:Рудаков Д.І. 
Провадження №22-ц/811/3500/26 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 вересня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,
секретар: Черевко В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м.Львова в складі судді Рудакова Д.І. від 14 серпня 2026 року у справі за заявою ОСОБА_3 , поданої в її інтересах адвокаткою Федькович Галиною Володимирівною, заінтересована особа - ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису та продовження обмежувального припису, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Франківського районного суду м.Львова від 14 серпня 2026 року заяву ОСОБА_3 , заінтересована особа - ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису - задоволено.
Видано обмежувальний припис строком на 6 (шість) місяців стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким:
- заборонено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувати в місці спільного проживання з постраждалими особами: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 ;
- заборонено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наближатись до постраждалих осіб: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на відстань менше 200 метрів до місця проживання постраждалих осіб;
- заборонено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вести листування, телефонні переговори з постраждалими особами ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Вказане рішення оскаржив  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Франківського районного суду м.Львова від 14 серпня 2026 року.
Вважає рішення суду першої інстанції необґрунтованим, безпідставним, постановленим з порушенням матеріальних та процесуальних прав.
Зазначає, що заявницею не було залучено інших заінтересованих осіб, таких як службу в справах дітей Франківської РА ЛМР, ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області, на що суд першої інстанції не звернув жодної уваги. Вважає, що не відповідає дійсності посилання суду в ухвалі від 13.08.2026 року про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження на те, що заява відповідає вимогам статей 175-177, 350-4 ЦПК України, оскільки в заяві щодо учасників не вказано усі необхідні дані та причини, про неможливість їх вказати. В додатках до заяви не вказано примірник заяви з додатками для апелянта, що підтверджується відсутністю в матеріалах справи доразу такого. Ухвала суду сторонам також не направлялась як і повідомлення про виклик особи ОСОБА_2 , що унеможливило не тільки особисто прийняти участь у судовому засіданні 14.08.2026 року, але й подати письмові заперечення на безпідставну заяву заявниці та її представника. Звертає увагу, що представниця заявниці у заяві зазначає неправдиві і нічим не підтверджені відомості щодо неодноразового вчинення апелянтом відносно заявниці фізичного насильства шляхом застосування фізичної сили, штовхання, побиття, тяганини за руки і їх заламування, чим завдав фізичного болю та тілесних ушкоджень. Такі надумані і безпідставні звинувачення є нічим не підтверджені в матеріалах справи, з якою сторона апелянта ознайомились лише 07.08.2026 року шляхом їх повного сканування, за що заявниця та її представниця повинні бути притягнутими до відповідальності. Це ж стосується і звинувачення в сексуальному насильстві, з приводу якого заявниця жодного разу нікуди не зверталась. Зазначає, що посилання заявниці на свою заяву від 28.07.2026 року до Департаменту кіберполіції НПУ, розташованого в м.Київ, вул.Бориспільська, 19, без зазначення адреси такого, можливо зареєстрованої в ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області 28.07.2026 року, свідчить лише про те, що остання намагається будь-яким шляхом звинуватити, дискредитувати УБД ОСОБА_2 перед судом в тому, чого він ніколи не скоював, з приводу чого апелянт змушений буде звертатись до ЛРУП №2 із письмовою заявою про притягнення заявниці до кримінальної відповідальності за ст.383 КК України, з якою вона ознайомлена при поданні надуманої та неправдивої заяви. Відповідь на таку заяву в матеріалах провадження відсутня, розгляд якої намагався провести безіменний ДОП. Посилання представниці заявниці на звернення до психолога без звернення до медичних установ, є нічим іншим, як фальсифікуванням «погіршення стану заявниці», без надання суду жодного медичного документу щодо погіршення стану здоров`я. Вважає, що повторне звернення представниці заявниці до суду 12.08.2026 року є наміром заявниці змусити апелянта відмовитись від коштів, якими остання заволоділа під час його безпосередньої участі в захисті Батьківщини, з приводу чого апелянт також буде звертатись до ЛРУП №2 з відповідним зверненням, найближчим часом. 
В судове засідання учасники справи (їх представники) не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності (відсутності їх представників), зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.
Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
14.09.2026 заявниця ОСОБА_3 подала до суду заяву про відкладення розгляду справи. В обґрунтування заяви зазначила, що вона не матиме можливості особисто бути присутньою під час судового засідання у період 14-24 вересня 2026 року, оскільки не перебуватиме на території України, бо їде з дитиною на відпочинок та бажає особисто брати участь у судовому засіданні.
Також, 14.09.2026 до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання представниці заявниці ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи та призначення судового засідання після 25.09.2026, в якому вона просила перенести розгляд на іншу дату у зв`язку з тим, що представниця не може бути присутня у судовому засіданні через зайнятість у судовому засіданні у Залізничному районному суді м.Львова, яке було призначене ще 14.08.2026 року. Зазначала, що заявниця ОСОБА_3 , також, не може бути присутня на судовому засіданні, оскільки буде перебувати на відпочинку з дитиною за межами міста Львова. 
Крім цього, від ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 також надійшло клопотання про відкладення судового засідання, у зв`язку з необхідністю реагування на відзив ОСОБА_3 на апеляційну скаргу, а також для вирішення питання щодо заявлення відводу повному складу колегії. 
Клопотання про відкладення розгляду справи від заявниці та її представниці колегія суддів вважала необґрунтованими та відхилила, оскільки законом визначені стислі строки на розгляд справи такої категорії. Так, згідно ст. 350-5 ЦПК України, розгляд даної категорії справ здійснюється протягом 72 годин з дня надходження заяви у суді першої інстанції і відповідно у аналогічно стислі строки, слід вважати визначено для розгляду і у суді апеляційної інстанції; заявниця та її представниця були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду у суді апеляційної інстанції та отримали заздалегідь апеляційну скаргу, на яку було подано відзив; що стосується зайнятості представниці заявниці в іншому судовому засіданні у Залізничному районному суді м.Львова, зважаючи на стислі строки розгляду справи та належне повідомлення заявниці про час та місце розгляду не слід вважати поважною причиною неявки сторони заявниці у судове засідання, оскільки вона вправі була забезпечити собі участь іншого представника, а також заявницею не подано будь-яких доказів про причини своєї неявки у судове засідання. Окрім цього, ні заявниця ані її представниця не вказали жодних поважних причин неможливості участі у судовому засіданні в режимі відео конференції та позиція по суті апеляційної скарги сторони заявниці викладена у відзиві на апеляційну скаргу.
Відмовляючи у задоволенні клопотання представника заінтересованої особи про відкладення розгляду справи колегія суддів врахувала те, що будь-яких поважних причин неявки заінтересованої особи чи його представника у такому не було вказано; не було вказано про неможливість участі цієї сторони в режимі відео-конференції, а також враховуючи стислі строки розгляду справ цієї категорії про що йшлося. Окрім цього, колегія суддів врахувала і те, що представником заявника жодним чином не наведено підстав неможливості подання відповіді на відзив (чи іншої заяви реагування) з яким сторона знайома з 13.09.2026 та вирішення питання про заявлення відводу до судового засідання, зважаючи на стислі строки розгляду справи даної категорії, про що вказано.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів заяви, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 350-2 ЦПК України, ст.ст. 1, 2, 18, 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», ст.1 Закону України «Про охорону дитинства», постанову Верховного Суду у справі №756/3859/19 та задовольняючи заяву, виходив з того, - що при розгляді справи встановлено, що 16.07.2013 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції за актовим записом №377. За час шлюбу в подружжя народилась дитина: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 ), батьком яких є заінтересована особа - ОСОБА_2 . Рішенням Фрнаківського районного суду м.Львова від 08.12.2025 року шлюб між ОСОБА_6 до ОСОБА_2 - розірвано. Судом встановлено, що 09.02.2026 року Франківський районний суд м.Львова задовольнив заяву ОСОБА_3 (раніше ОСОБА_6 ) до ОСОБА_2 про винесення обмежувального припису (справа № 465/942/26), термін якого закінчися 09.08.2026 року. Відтак, з урахуванням встановлених фактичних обставин та за наслідками оцінки ризиків в їх сукупності, суд вважає, що вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства носить тривалий та систематичний характер та в подальшому існує ризик можливого продовження таких дій ОСОБА_2 , а тому заява ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а саме слід видати обмежувальний припис строком на шість місяців з метою захисту заявниці та її неповнолітнього сина від домашнього насильства, і запобігання можливим повторним спробам вчинення такого з боку ОСОБА_2 Вказане ґрунтується, також, і на тому, що ОСОБА_2 вчиняє домашнє насильство як відносно заявниці ОСОБА_6 , так і відносно їх неповнолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який, є постійним свідком вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 . Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, оскарження не зупиняє його виконання.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж скарги таких висновків суду не спростовують.
12.08.2026 ОСОБА_3 звернулася в суд із заявою, у якій просила продовжити обмежувальний припис строком на 6 (шість) місяців, яким вжити такі заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 , та покладення на нього обов`язків:
- заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувати в місці спільного проживання з постраждалими особами: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наближатись до постраждалих осіб: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на відстань менше 200 метрів до місця проживання постраждалих осіб;
- заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вести листування, телефонні переговори з постраждалими особами ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. 
Заяву мотивувала тим, що 09.02.2026 року Франківський районний суд м.Львова задовольнив заяву ОСОБА_3 (раніше ОСОБА_6 ) до ОСОБА_2 про винесення обмежувального припису (справа № 465/942/26). Обмежувальний припис видано строком на 6 (шість) місяців. ОСОБА_3 зверталася до суду за обмежувальним приписом, оскільки протягом останніх років ОСОБА_2 систематично вчиняв щодо неї домашнє насильство, у тому числі в присутності їхньої неповнолітньої дитини. Зокрема, з боку ОСОБА_2 мало місце психологічне насильство, яке проявлялося у систематичних погрозах, образах, приниженні честі та гідності, залякуванні, переслідуванні, нав`язливому контролі та психологічному тиску. Він неодноразово погрожував заявниці заподіянням шкоди її здоров`ю, репутації та професійній діяльності, а також розголошенням особистої інформації. Крім того, кривдник здійснював постійне переслідування заявниці як у робочий, так і в позаробочий час, втручався у її особисте життя, контролював спілкування, перевіряв особисті пристрої та намагався ізолювати її від оточення. Окрім психологічного насильства, ОСОБА_2 неодноразово вчиняв щодо ОСОБА_3 фізичне насильство. Під час конфліктів він застосовував фізичну силу, штовхав, бив, тягнув за руки, заламував руки, обмежував свободу її пересування, силоміць утримував проти її волі, чим завдавав фізичного болю та тілесних ушкоджень. Такі дії відбувалися неодноразово, нерідко в присутності їхньої неповнолітньої дитини, що негативно впливало як на фізичний і психологічний стан заявниці, так і на психоемоційний стан дитини. Також, з боку ОСОБА_2 мало місце сексуальне насильство, яке проявлялося у примушуванні заявниці до інтимних стосунків всупереч її волі шляхом психологічного та фізичного тиску, погроз, шантажу та створення умов, за яких вона була позбавлена можливості вільно висловити свою волю. Наведені обставини мають істотне значення для оцінки теперішнього рівня небезпеки, оскільки йдеться не про одиничний конфлікт між колишнім подружжям, а про тривалу та систематичну модель поведінки, що включала контроль, переслідування, залякування, втручання в особисте життя заявниці та різні форми насильства. 09.08.2026 р. строк дії обмежувального припису закінчується. Проте, враховуючи довготривалість та системність домашнього насильства з боку ОСОБА_2 щодо ОСОБА_3 та їхньої дитини, яка теж пережила значний стрес, закінчення дії обмежувального припису не означає припинення існування загрози для заявниці та її неповнолітнього сина. Ті обставини, які стали підставою для застосування судом заходів захисту, не втратили своєї актуальності, а наслідки тривалого систематичного домашнього насильства продовжують безпосередньо впливати на психологічний стан постраждалих осіб. Хоч протягом строку дії обмежувального припису не було зафіксовано його фізичного порушення, заявниця неодноразово стикалася з діями, які сприймає як продовження спрямованого на неї психологічного тиску та втручання у її приватне життя із використанням електронних засобів зв`язку та інформаційних технологій. Так, ОСОБА_3 була змушена звернутися до Департаменту кіберполіції Національної поліції України із заявою про вчинення кримінальних правопорушень та проведення перевірки за фактами систематичних спроб несанкціонованого доступу до її облікового запису в системі «Приват24», спроб зміни пароля та отримання доступу до банківської інформації, неодноразових небажаних викликів через Google Meet та телефон, надходження повідомлень із невідомих акаунтів у Telegram, а також поширення щодо неї негативної та, за її твердженням, недостовірної інформації в мережі Інтернет. Заявниця вказувала на повторюваність та взаємопов`язаність зазначених дій, а також на те, що вони відбуваються на тлі попередньої історії систематичного домашнього насильства з боку ОСОБА_2 та встановленого судом обмежувального припису. Саме тому заявниця має обґрунтовані підстави побоюватися, що зазначені дії можуть бути пов`язані з її колишнім чоловіком, адже сукупність обставин, а саме модель і характер попередньої поведінки кривдника, яка й раніше полягала у встановленні контролю над її особистим життям, втручанні у приватну сферу, переслідуванні, залякуванні та психологічному тиску, наявність систематичного контролю та переслідування, об`єктивно посилює її побоювання щодо можливого продовження переслідування та психологічного насильства саме з боку чоловіка. Таким чином, навіть за відсутності на даний момент встановленого факту безпосереднього фізичного контакту з боку ОСОБА_2 , ризик продовження насильницької поведінки не може вважатися усунутим. Більше того, результати психологічного обстеження від 03.08.2026 р. ОСОБА_3 підтверджують, що наслідки пережитого нею домашнього насильства не припинилися із встановленням обмежувального припису. Станом на момент психологічного обстеження у заявниці зберігається тривожне очікування можливої небезпеки саме у зв`язку із завершенням строку дії обмежувального припису. Очікування можливого поновлення контактів із колишнім чоловіком супроводжується підвищеною настороженістю, відчуттям небезпеки та труднощами у відновленні почуття безпеки. Крім того, за результатами психологічного обстеження у ОСОБА_3 наявні скарги та прояви, що свідчать про збереження значного психологічного напруження та наслідків травматичного досвіду, зокрема пригніченість, відчуття безнадії, негативне сприйняття себе, неможливість розслабитися, постійне відчуття втоми та зниженої енергії, порушення сну та апетиту, тривожні сновидіння, прискорене серцебиття, страх можливого найгіршого розвитку подій, постійну настороженість, нав`язливі спогади та образи, пов`язані з пережитими травмуючими ситуаціями, а також уникнення ситуацій, які можуть нагадувати про пережите насильство. Зазначений психологічний стан має значення не лише як підтвердження тяжкості наслідків раніше вчиненого насильства, але й як обставина, що свідчить про те, що заявниця досі не відновила відчуття безпеки та обґрунтовано побоюється поновлення контакту з кривдником після припинення дії встановлених судом обмежень. Зазначала, що окремої уваги потребує психоемоційний стан неповнолітнього ОСОБА_4 , який протягом тривалого часу перебував у ситуації, пов`язаній із насильницькою поведінкою батька щодо матері. Згідно з висновком психолога від 05.08.2026 р, під час психологічного обстеження ОСОБА_7 повідомляв про неодноразове переживання психотравмуючих ситуацій, під час яких, за його словами, батько застосовував фізичне насильство щодо матері, кричав на неї, кидав її на ліжко та силоміць утримував, не даючи можливості рухатися. Такі обставини викликали у дитини сильне емоційне напруження, почуття страху та безпорадності. Крім того, психологом встановлено, що у взаєминах із батьком у дитини сформувалося відчуття страху перед його реакціями, схильність підлаштовуватися під його очікування та уникати поведінки, яка, на думку дитини, може викликати осуд, покарання або емоційне відкидання.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Як вбачається із матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано, - 16.07.2013 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції за актовим записом №377. 
За час шлюбу в подружжя народилась дитина: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 ), батьком якої є заінтересована особа - ОСОБА_2 .
Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 08.12.2025 року шлюб між ОСОБА_6 до ОСОБА_2 - розірвано.
Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 09 лютого 2026 року заяву ОСОБА_6 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису - задоволено.
Видано обмежувальний припис строком на 6 (шість) місяців стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким:
- заборонено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувати в місці спільного проживання з постраждалими особами: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 ;
- заборонено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наближатись до постраждалих осіб: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на відстань менше 200 метрів до місця проживання постраждалих осіб;
- заборонено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вести листування, телефонні переговори з постраждалими особами ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Термін вказаного обмежувального припису закінчися 09.08.2026 року.
Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана:
1) особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»;
2) особою, яка постраждала від насильства за ознакою статі, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків»;
3) батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків»;
4) опікуном, органом опіки та піклування в інтересах недієздатної особи, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків».
За ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» або Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», на строк від одного до шести місяців. Обмежувальний припис, виданий судом стосовно особи, яка на момент винесення рішення суду не досягла вісімнадцятирічного віку, не може обмежувати право проживання (перебування) цієї особи у місці свого постійного проживання (перебування). Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.
Також, відповідно до ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:
1) дитина-кривдник - особа, яка не досягла 18 років та вчинила домашнє насильство у будь-якій формі;
2) дитина, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала дитина), - особа, яка не досягла 18 років та зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства;
3) домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь;
4) економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру;
5) запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються;
6) кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі;
7) обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи;
8) особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі;
9) оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи;
10) програма для кривдника - комплекс заходів, що формується на основі результатів оцінки ризиків та спрямований на зміну насильницької поведінки кривдника, формування у нього нової, неагресивної психологічної моделі поведінки у приватних стосунках, відповідального ставлення до своїх вчинків та їх наслідків, у тому числі до виховання дітей, на викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків;
11) програма для постраждалої особи - комплекс заходів, спрямованих на позбавлення емоційної залежності, невпевненості у собі та формування у постраждалої особи здатності відстоювати власну гідність, захищати свої права у приватних стосунках, у тому числі за допомогою уповноважених органів державної влади, органів місцевого самоврядування;
12) протидія домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на припинення домашнього насильства, надання допомоги та захисту постраждалій особі, відшкодування їй завданої шкоди, а також на належне розслідування випадків домашнього насильства, притягнення до відповідальності кривдників та зміну їхньої поведінки;
13) профілактичний облік - здійснення уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України організаційно-практичних заходів щодо контролю за поведінкою кривдника з метою недопущення повторного вчинення домашнього насильства, за дотриманням ним тимчасових обмежень його прав та виконанням обов`язків, покладених на нього у зв`язку із вчиненням домашнього насильства;
14) психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;
15) сексуальне насильство - форма домашнього насильства, що включає будь-які діяння сексуального характеру, вчинені стосовно повнолітньої особи без її згоди або стосовно дитини незалежно від її згоди, або в присутності дитини, примушування до акту сексуального характеру з третьою особою, а також інші правопорушення проти статевої свободи чи статевої недоторканості особи, у тому числі вчинені стосовно дитини або в її присутності;
16) терміновий заборонний припис стосовно кривдника - спеціальний захід протидії домашньому насильству, що вживається уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України як реагування на факт домашнього насильства та спрямований на негайне припинення домашнього насильства, усунення небезпеки для життя і здоров`я постраждалих осіб та недопущення продовження чи повторного вчинення такого насильства;
17) фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Згідно ст. 2 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», законодавство про запобігання та протидію домашньому насильству складається з Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, цього Закону та інших нормативно-правових актів щодо недопущення насильства.
За ст.3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають у процесі запобігання та протидії домашньому насильству. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: 1) подружжя; 2) колишнє подружжя; 3) наречені; 4) мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); 5) особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; 6) особи, які мають спільну дитину (дітей); 7) батьки (мати, батько) і дитина (діти); 8) дід (баба) та онук (онука); 9) прадід (прабаба) та правнук (правнучка); 10) вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); 11) рідні брати і сестри; 12) інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); 13) діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; 14) опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; 15) прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», діяльність, спрямована на запобігання та протидію домашньому насильству, ґрунтується на таких засадах:
1) гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правову допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини;
2) належна увага до кожного факту домашнього насильства під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству;
3) врахування непропорційного впливу домашнього насильства на жінок і чоловіків, дітей та дорослих, дотримання принципу забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству;
4) визнання суспільної небезпеки домашнього насильства та забезпечення нетерпимого ставлення до будь-яких проявів домашнього насильства;
5) повага та неупереджене і небайдуже ставлення до постраждалих осіб з боку суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, забезпечення пріоритетності прав, законних інтересів та безпеки постраждалих осіб під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству;
6) конфіденційність інформації про постраждалих осіб та осіб, які повідомили про вчинення домашнього насильства;
7) добровільність отримання допомоги постраждалими особами, крім дітей та недієздатних осіб;
8) врахування особливих потреб та інтересів постраждалих осіб, зокрема осіб з інвалідністю, вагітних жінок, дітей, недієздатних осіб, осіб похилого віку;
9) ефективна взаємодія суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, з громадськими об`єднаннями, неурядовими організаціями, засобами масової інформації та іншими заінтересованими особами.
У разі якщо постраждалою особою є дитина, будь-які дії, що вчиняються щодо неї, базуються на принципах, визначених Конвенцією ООН про права дитини, Конвенцією Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства, Європейською конвенцією про здійснення прав дітей та законодавчими актами України у сфері захисту прав дитини. Заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству здійснюються без дискримінації за будь-якою ознакою. Звичаї, релігійні переконання, віросповідання, традиції не можуть розглядатися як виправдання будь-яких форм домашнього насильства, передбачених цим Законом, або бути підставою для звільнення кривдника від відповідальності.
За ст. 5 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», державна політика у сфері запобігання та протидії домашньому насильству спрямована на забезпечення комплексного інтегрованого підходу до подолання домашнього насильства, надання всебічної допомоги постраждалим особам та утвердження ненасильницького характеру приватних стосунків. Основними напрямами реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству є:
1) запобігання домашньому насильству;
2) ефективне реагування на факти домашнього насильства шляхом запровадження механізму взаємодії суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству;
3) надання допомоги та захисту постраждалим особам, забезпечення відшкодування шкоди, завданої домашнім насильством;
4) належне розслідування фактів домашнього насильства, притягнення кривдників до передбаченої законом відповідальності та зміна їхньої поведінки.
Відповідно до ст. 18 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до завдань у сфері запобігання домашньому насильству належать:
1) визначення стану, причин і передумов поширення домашнього насильства;
2) підвищення рівня поінформованості населення про форми, прояви, причини і наслідки домашнього насильства;
3) сприяння розумінню суспільством природи домашнього насильства, його непропорційного впливу на жінок і чоловіків, зокрема на осіб з інвалідністю, вагітних жінок, дітей, недієздатних осіб, осіб похилого віку;
4) формування в суспільстві нетерпимого ставлення до насильницьких моделей поведінки, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед постраждалих дітей, усвідомлення домашнього насильства як порушення прав людини;
5) викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються;
6) заохочення всіх членів суспільства, насамперед чоловіків і хлопців, до активного сприяння запобіганню домашньому насильству.
За ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають:
1) постраждала особа або її представник;
2) у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування;
3) у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування.
Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:
1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;
2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;
3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;
4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;
5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;
6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. За заявою осіб, визначених частиною першою цієї статті, на підставі оцінки ризиків обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого судовим рішенням згідно з частиною четвертою цієї статті. Про видачу обмежувального припису кривднику суддя у встановлений законом строк інформує уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) постраждалої особи для взяття кривдника на профілактичний облік, а також районні, районні у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад за місцем проживання (перебування) постраждалої особи. Обмежувальний припис не може містити заходів, що обмежують право проживання чи перебування кривдника у місці свого постійного проживання (перебування), якщо кривдником є особа, яка не досягла вісімнадцятирічного віку на день видачі такого припису. Порядок видачі судом обмежувального припису визначається Цивільним процесуальним кодексом України. Постраждала особа може вимагати від кривдника компенсації її витрат на лікування, отримання консультацій або на оренду житла, яке вона винаймає (винаймала) з метою запобігання вчиненню стосовно неї домашнього насильства, а також періодичних витрат на її утримання, утримання дітей чи інших членів сім`ї, які перебувають (перебували) на утриманні кривдника, у порядку, передбаченому законодавством. У разі порушення кримінального провадження у зв`язку з вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України.
Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 10 Закону України «Про охорону дитинства» держава здійснює захист дитини від усіх форм домашнього насильства та інших проявів жорстокого поводження з дитиною, експлуатації, включаючи сексуальне насильство, у тому числі з боку батьків або осіб, які їх замінюють.
Згідно положень статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» будь-які форми фізичного, психологічного, сексуального або економічного насильства над дитиною, зокрема домашнього насильства, визнаються жорстоким поводженням з дитиною. А дитина, яка потрапила в умови, що негативно впливають на її життя, стан здоров`я та розвиток у зв`язку жорстоким поводженням, зокрема домашнім насильством, має статус дитини, яка перебуває у складних життєвих обставинах.
Пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України визначено, що у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №756/3859/19 (провадження №61-11564св19) зроблено висновок, що враховуючи положення Закону №2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексі України про адміністративне правопорушення та Кримінальному кодексі України), а є тимчасовим заходом, що виконує захисну та запобіжну функцію і направлений на запобігання вчиненню насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених зазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
Крім цього, з практики ЄСПЛ, що стосується розгляду справ з аналогічними правовідносинами вбачається таке:
«42. Суд нагадує, що жорстоке поводження має досягати мінімального рівня жорстокості, щоб підпадати під дію статті 3 Конвенції. Оцінка цього рівня жорстокості має відносний характер і залежить від сукупності обставин справи, таких, як: характер і контекст звернення, спосіб і метод його реалізації, тривалість звернення, його фізичні та психічні наслідки і, в деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого (див. Костелло Робертс проти Сполученого Королівства від 25 березня 1993 року, § 30, Серія A № 247 C і Кудла проти Польщі [БП], № 30210/96, § 91, ЄСПЛ 2000 XI).
43. Надалі, Суд нагадує, що в силу взятих разом положень статей 1 і 3, держави повинні приймати певні заходи для забезпечення того, щоб особи в межах їх юрисдикції не зазнавали тортур або нелюдського, або такого, що принижує гідність видам поводження чи покарання, включаючи жорстоке звернення з боку приватних осіб (див. A. проти Сполученого Королівства від 23 вересня 1998 року, § 22, Звіти постанов і рішень 1998 VI і вищенаведене рішення у справі Опуз, § 159). В зобов`язання влади, крім іншого, входило зробити все, що можна було розумно очікувати від них, щоб уникнути безпосередньої і прямої загрози для життя встановленої особи або осіб від кримінально-забороненого діяння з боку третіх осіб, про який вони знали або повинні були знати (див ., серед багатьох інших, Осман проти Сполученого Королівства від 28 жовтня 1998 року, § 116, Звіти 1998 VIII; E. та інші проти Сполученого Королівства, № 33218/96, § 88, 26 листопада 2002 роки; і Й.Л. проти Латвії, № 23893/06, § 64, 17 квітня 2012 року).
44. У роль Суду не входить субституція собою національних органів влади при виборі можливих запобіжних заходів, які слід було призначити для забезпечення виконання позитивних зобов`язань, взятих на підставі статті 3 Конвенції (див., Серед багатьох інших, Беваква і С. проти Болгарії, № 71127 / 01, § 82, 12 червня 2008 року). У той же час, на підставі статті 19 Конвенції та відповідно до принципу, що полягає в тому, щоб не теоретично або ілюзорно, а практично гарантувати ефективні права, Суд повинен забезпечити ефективне здійснення зобов`язання Держави щодо захисту прав осіб, які перебувають в його юрисдикції (див . Ніколова і Величкова проти Болгарії, № 7888/03, § 61, 20 грудня 2007 року).
45. Надалі, стаття 3 зобов`язує Держави приймати певні заходи для забезпечення того, щоб особи в межах їх юрисдикції не зазнавали тортур або нелюдського, або такого, що принижує гідність видам поводження чи покарання, включаючи жорстоке поводження з боку приватних осіб (див. MC проти Болгарії, № 39272/98, § 151, ЄСПЛ 2003 XII, і Денис Васильєв проти Росії, № 32704/04, §§ 98-99, 17 грудня 2009 року). Для того щоб розслідування могло вважатися "ефективним", воно повинно, в принципі, бути здатне забезпечити з`ясування фактів, встановлення особистості та покарання винних у вчиненні злочину осіб. Зобов`язання розслідувати - це "не зобов`язання отримати результат, а зобов`язання вжити заходів". У справах, які зачіпають статті 2 і 3 Конвенції, в яких ставилося під сумнів ефективність офіційного розслідування, Суд часто оцінював, чи реагували влади на скарги невідкладно. Надавалося значення порушенню кримінальної справи, затримкам отримання показань і тривалості початкового розслідування (див. Вищенаведене постанову по справі Денис Васильєв, § 100 з подальшими посиланнями; і Стойка проти Румунії, № 42722/02, § 67, 4 березня 2008 року).
46. ?Втручання влади в приватне або сімейне життя може стати необхідним для охорони здоров`я і захисту прав особи або з метою попередження незаконних дій при певних обставинах (див. Вищенаведене справу Опуз, § 144). У підсумку, Держава повинна мати у своєму розпорядженні відповідну законодавчу базу і застосовувати її для надання захисту від жорстокого поводження з боку приватних осіб (див. X і Y проти Голландії від 26 березня 1985 року, § 22 і 23, Серія A № 91; Костелло Робертс проти Сполученого Королівства від 25 березня 1993 року, § 36, Серія A № 247-C; Д.П. і Ж.С. проти Сполученого Королівства, № 38719/97, § 118, 10 жовтня 2002 роки; вищенаведене справу MC проти Болгарії, § § 150 і 152, ЄСПЛ 2003 XII; вищенаведене справу Беваква, § 65, і Сандра Янкович проти Хорватії, № 38478/05, § 45, 5 березня 2009 року ).»
«55. Також, Суд зазначив, що перша заявниця спробувала отримати захист від можливого жорстокого поводження до неї, заступаючись про виселення В.Б. з їх загальної квартири. Проте, в своєму рішенні від 20 травня 2009 року Вища судова палата відхилила її вимоги, прийшовши до висновку, що метою поданої скарги, швидше за все, було ОСОБА_8 на користування квартирою, а не захист першої заявниці від передбачуваної неминучої загрози. Також, Вища судова палата встановила, не достатню кількість доказів, які б свідчили про те, що він систематично порушував правила спільного проживання, не дивлячись на те, що стосовно ОСОБА_9 було порушено шість адміністративних справ, в результаті його насильницької поведінки по відношенню до першої заявниці (див. вищенаведений § 14).
56. Надалі, судові інстанції посилалися на рішення від 20 травня 2009 року як підставу для відхилення скарги заявниці, тоді, коли вона клопотала про тимчасове ОСОБА_10 з їх загальної квартири після нападу від 21 серпня 2011 року (див. вищенаведений § 17). Суд вважає, що національні судові інстанції повинні були взяти до уваги фактичні події, які мали місце після винесення рішення від 20 травня 2009 року, а саме ті два додаткових ОСОБА_11 (Див. Вищенаведений § 16).
57. Не оспорювався і той факт, що ОСОБА_9 неодноразово нападав на першу заявницю в їх спільній квартирі. Це стало причиною для винесення судовою інстанцією захисного припису 1 вересня 2011 року (див. Вищенаведений § 18). Незважаючи на кілька вжитих заходів, метою яких було перешкодити будь-якому ОСОБА_12 з першою заявницею, включаючи заборону наближатися до місця її знаходження, місця роботи або зв`язуватися з нею будь-якими засобами, - В.Б. дозволили проживати в їх спільній квартирі. Суд згоден з доводом першої заявниці, який вона також привела перед Апеляційною палатою Кишинеу (див. Вищенаведений § 19) про те, що дозволивши ОСОБА_9 проживати в одній квартирі з жертвою, інші заходи, про які розпорядилися в захисному приписі, були неефективними і піддали її загрозі можливого жорстокого поводження.
58. Також, схоже, що саме спільне проживання зі своїм агресором у своїй власній квартирі піддало першу заявницю постійного відчуття страху перед можливим жорстоким поводженням, беручи до уваги кількість попередніх нападок. Цей страх був досить серйозним, щоб спровокувати страждання і занепокоєння першої заявниці, склавши нелюдське поводження за змістом статті 3 Конвенції.
59. Суд не може прийняти аргумент влади про те, що перша заявниця не була піддана загрозі можливого жорстокого поводження і що вона мала на меті отримання ОСОБА_13 від права на загальну квартиру, тим більше що вона клопотала в 2011 році про його тимчасове виселення і ясно клопотала перед судовими інстанціями про те, щоб вони не приймали рішення про спосіб розпорядження правом власності над майном (див. вищенаведений § 17). Це б дозволило національним судовим інстанціям дотримати обидва права, гарантованих Конвенцією (право заявниці не наражатися на жорстокому поводженню і ОСОБА_8 користуватися квартирою), надавши реальний захист першої заявниці і в той же час не ОСОБА_14 свого майна. Також, судові інстанції могли б оцінити важливість твердження першої заявниці, що грунтувалось на статті 102 Житлового кодексу (див. Вищенаведений § 22). Проте, судові інстанції не зробили цього.
60. Беручи до уваги вищевикладене, Суд приходить до висновку про те, що влада не виконала належним чином свої позитивні обов`язки, взяті на підставі статті 3 Конвенції для того, щоб захистити першу заявницю від жорстокого поводження.»
«69. Суд повторює, що в той час як основним предметом статті 8 Конвенції є захист особи від самовільних дій органів державної влади, додатково можуть існувати і невіддільні позитивні зобов`язання по "поваги" приватного життя і сім`ї. Ці зобов`язання тягнуть за собою прийняття деяких заходів у сфері відносин між приватними особами. Особливо діти та інші вразливі особи мають право на ефективний захист (див. X і Y проти Голландії від 26 березня 1985 року, §§ 23-24 і 27, Серія A № 91, і рішення по справі Огаст проти Сполученого Королівства, № 36505 / 02, 21 січня 2003 року).
70. Що стосується поваги приватного життя, Суд раніше стверджував в різних контекстах, що поняття приватного життя включає фізичну і психологічну цілісність особи, і зобов`язанням Держави є захистити його, навіть якщо небезпека відбувається в результаті дій інших осіб. У цьому напрямку, Держави повинні мати у своєму розпорядженні і застосовувати на практиці відповідну законодавчу базу, яка надає захист проти насильницьких дій з боку приватних осіб (див. Вищенаведене рішення у справі X та Y проти Голландії, §§ 22 і 23; Костелло Робертс проти Сполученого Королівства, 25 березня 1993 року, § 36, Серія A № 247-C; DP і Ж.C. проти Сполученого Королівства, № 38719/97, § 118, 10 жовтня 2002 роки; MC проти Болгарії, № 39272/98, §§ 150 і 152, ЄСПЛ 2003 XII; A. проти Хорватії, № 55164/08, § 60, 14 жовтня 2010 року; і вищенаведене справу Хаждуова, § 46). В даному контексті Суд зазначає, що особлива вразливість жертв домашнього насильства і необхідність активного втручання держави щодо їх захисту підкреслені в різних міжнародних документах (наприклад, див. Вищенаведене справу Беваква, §§ 64-65, і Сандра Янкович проти Хорватії, № 38478/05 , §§ 44-45, 5 березня 2009 року).»
«71. У цій справі, Суд зазначив, що фізична і моральна цілісність заявниці, складова предмет поняття приватного життя (див. X і Y проти Нідерландів, 26 березня 1985 року, § 23, серія A № 91), була порушена періодичними зловживаннями з ОСОБА_15 . У цьому сенсі, Суд посилається на свої констатування з вищенаведених параграфів 54-58 стосовно страждання і занепокоєння, перенесених першої заявниці в її власній квартирі, коли вона стикалася з реальною загрозою жорстокого поводження.
72. Більш того, влада знала про ці обставини, оскільки ці обставини були розглянуті органами поліції та національними судовими інстанціями. На думку Суду, це повинно було спонукати владу діяти в силу своїх позитивних зобов`язань, взятих на підставі статті 8 Конвенції.
73. У роль Суду не входить підміна собою національних органів влади, однак Суд повинен забезпечити ефективне здійснення зобов`язання Держави щодо захисту прав осіб, які перебувають в її юрисдикції. Тому, Суд вивчить, чи державні органи, особливо судові інстанції, при розгляді справи порушили своє позитивне зобов`язання, взяте на підставі статті 8 Конвенції (див. Вищенаведене справу Сандра Янкович, § 46).
74. У цьому сенсі, Суд зазначив, що 20 травня 2009 року Вища судова палата, скасувавши рішення судів нижчої інстанції, не вважала достатніми доказами шість адміністративних справ щодо В.Б., що з упевненістю свідчать про жорстоке поводження з ОСОБА_16 до першої заявниці. У цивільному процесі, що мав місце в 2011 році, судові інстанції зробили посилання на рішення від 20 травня 2009 року для того, щоб підтвердити ОСОБА_8 не бути виселеним з квартири, не взявши до уваги жорстоке поводження, застосоване ним в 2010 і 2011 роках. Судові інстанції навіть не спробували оцінити, чи ОСОБА_8 користуватися квартирою в деякій мірі порушує права першої заявниці, гарантовані положеннями статті 8 Конвенції та статті 102 Житлового кодексу (див. вищенаведений § 22).
75. За таких обставин, Суд приходить до висновку, що органи національної влади не дотримали свої позитивні зобов`язання, взяті на підставі статті 8 Конвенції. Таким чином, вони піддали першу заявницю постійній загрозі жорстокого поводження або того, щоб вона покинула свій будинок. 
Тому, було допущено порушення статті 8 Конвенції.»
Вказане є цитатами рішення ЄСПЛ від 16 липня 2013 року «Б. проти Республіки Молдова» (скарга № 61382/09).
Таким чином, зважаючи на наведені вище докази та норми закону, яким є і практика ЄСПЛ, суд першої інстанції підставно вважав доводи заяви обґрунтованими та таку задовольнив.
Як вбачається з матеріалів справи, заявницею долучено висновок психологині ОСОБА_17 від 24.07.2026 року за психологічною консультацією ОСОБА_3 (а.с.16-17)
З вказаного висновку вбачається, що «Під час зустрічі клієнтка була зовні охайною, поведінка стримана та контрольована. На початку контакту демонструвала обережність і недовіру, потребувала певного часу для встановлення психологічного контакту. Зоровий контакт нестійкий, періодично відводила погляд. ОСОБА_18 маловиразна, емоційні реакції зовні стримані. Спостерігалося помітне напруження м`язів обличчя, періодично стискала щелепи, що може свідчити про підвищене внутрішнє напруження. Поза переважно напружена, рухи обмежені, жестикуляція незначна. Під час розповіді про пережиті події помітно посилювалось м`язове напруження, однак виражених емоційних реакцій назовні не демонструвала. Загалом невербальна поведінка характеризувалась настороженістю, емоційною стриманістю, внутрішнім напруженням та обережністю у взаємодії. Стан пані ОСОБА_19 , ймовірно, може бути наслідком пережитого домашнього насильства. Оскільки вона досі не відчуває себе в безпеці, це не дозволяє психіці відновитись. Постійне очікування нової агресії тримає її в стані стресу. У пані ОСОБА_19 висока мотивація до унормування емоційного стану та захисту себе від можливих подальших випадків домашнього насильства. У пані ОСОБА_19 в результаті домашнього насильства спостерігається значне зниження рівня якості життя, а саме: часта втома, фізичний дискомфорт, апатія, депресивні думки. Рекомендованіа подальша індивідуальна КПТ-терапія або ЕМДР-терапія в режимі 1 сесія (50 хв.) у тиждень. З огляду на існуючі проблеми та пророблену роботу ймовірно буде ще необхідно 15-20 сесій».
Також, в матеріалах справи наявний висновок психологині ОСОБА_20 від 05.08.2026 стосовно сина заявниці - ОСОБА_4 (а.с.21-23), за яким, зокрема, встановлено, щопісля припинення безпосереднього контакту з батьком простежується позитивна динаміка психоемоційного стану дитини. За словами матері та бабусі та відповідно до результатів психологічного спостереження, ОСОБА_7 став спокійнішим, знизився рівень емоційної напруги, нормалізувався процес засинання, зменшилась потреба у постійному пошуку фізичного контакту з дорослими, покращилась поведінкова саморегуляція. Виявлена позитивна динаміка свідчить про те, що перебування у більш стабільному, передбачуваному та психологічного безпечному середовищі позитивно впливає на емоційний стан і поведінку хлопчика. За відсутності постійного впливу стресових чинників дитина демонструє кращу емоційну саморегуляцію, відновлення відчуття безпеки, покращення адаптації до повсякденного життя та зниження проявів тривожності.
Відтак, суд першої інстанції за наявності загрози продовження та повторного вчинення домашнього насильства стосовно заявниці та дитини сторін, враховуючи небезпеку заподіяння шкоди здоров`ю заявниці та дитині, ризику настання тяжких наслідків внаслідок цього, правильно визначив необхідність видачі обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 .
Вказане ґрунтується, також, на тому, що ОСОБА_2 вчиняв домашнє насильство як відносно заявниці ОСОБА_3 , так і відносно їх неповнолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який, був постійним свідком вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 .
Окрім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_3 була змушена звернутися до Департаменту кіберполіції Національної поліції України із заявою про вчинення кримінальних правопорушень та проведення перевірки за фактами систематичних спроб несанкціонованого доступу до її облікового запису в системі «Приват24», спроб зміни пароля та отримання доступу до банківської інформації; неодноразових небажаних викликів через Google Meet та телефон; надходження повідомлень із невідомих акаунтів у Telegram, а також поширення щодо неї негативної та, за її твердженням, недостовірної інформації в мережі Інтернет, вказуючи зокрема, на повторюваність та взаємопов`язаність зазначених дій, а також на те, що вони відбуваються на тлі попередньої історії систематичного домашнього насильства з боку ОСОБА_2 та встановленого судом обмежувального припису (а.с.18-20).
Окремо, окрім висновків психологинь щодо психологічних станів заявниці та малолітнього сина сторін, які свідчать про необхідність видачі обмежувального припису з попереджувальною, захисною метою, - про ризики продовження неправомірних дій стосовно заявниці з боку заінтересованої особи ОСОБА_2 у зв`язку із перебування її у незахищеному стані свідчать і неодноразові факти звернень ОСОБА_2 , як особисто, так і через свого представника до органів внутрішніх справ (поліції), служби в справах дітей, які за своїм змістом вказують на намагання вчинити протягом короткого періоду часу (серпень 2026 року) тиск на заявницю з метою примушування її до певного виду, характеру поведінки; вирішення суперечностей, які існують між колишнім подружжям у примусовий спосіб, незважаючи на психологічно складний час для заявниці, причиною чого є домашнє насильство вчинене щодо неї самої заінтересованою особою ОСОБА_2 ; його намагання продовжити попередню агресивну поведінку домінування стосовно заявниці із досягненням власної мети.
Також, колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції правильно видано обмежувальний припис строком на 6 (шість) місяців, а не продовжено строк дії обмежувального припису, який було видано 09.02.2026 року Франківський районний суд м.Львова, оскільки термін дії такого закінчився 09.08.2026 року.
З урахуванням наведених норм закону та конкретних обставин даної справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення заяви про видачу обмежувального припису і в частині обмежень, що стосуються сина заінтересованої особи.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства має тривалий та систематичний характер, фактично продовжується, а також вказує на ризик подальшого продовження таких дій з його боку. У зв`язку з цим заява ОСОБА_21 підставно була задоволена.
Відтак, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -
п о с т а н о в и л а :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Франківського районного суду м.Львова від 14 серпня 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 15 вересня 2026 року.

Головуючий:   Я.А. Левик

Судді:   Н.П. Крайник 

М.М. Шандра