ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року 
м.Черкаси 

Справа № 706/1549/25 |
Провадження № 22-ц/821/1415/26 |
Категорія: 304090000 |

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.
суддів: Василенко Л.І., Новікова О.М.
за участю секретаря: Руденко А.О.

учасники справи: 
позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», 
представник позивача: адвокат Назаренко Сергій Миколайович,
відповідач: ОСОБА_1 ,
представник відповідача: адвокат Тальчук Поліна Іллівна, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Назаренка Сергія Миколайовича на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 17 квітня 2026 року (ухваленого в приміщенні Христинівського районного суду Черкаської області під головуванням судді Школьної А.В.) у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2025 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі – АТ КБ «Приватбанк», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 18.11.2021 ОСОБА_1 ознайомився з умовами кредитування, власноруч на планшеті підписав Паспорт кредиту та Заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг та погодив умови, а саме: тип кредиту та розмір кредитного ліміту: відновлювана кредитна лінія до 200 000 грн; тип кредитної карти: Картка «Універсальна GOLD»; строк кредитування: 12 місяців з пролонгацією; процентна ставка, відсотків річних: 40,8%; кількість та розмір платежів, періодичність: сплата мінімального обов`язкового платежу на поточний рахунок, для якого відкрито кредитну картку, до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено витрати за рахунок кредитного ліміту; розмір мінімального обов`язкового платежу: - 5% від заборгованості, але не менше ніж 100 грн, щомісячно, або 10% від заборгованості, але не менше 100 грн, щомісячно - у разі прострочки, починаючи з другого місяця прострочення; проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 60,00%.
Відповідач отримав платіжний інструмент - кредитну картку номер НОМЕР_1 , зі строком дії – 12/25, тип - Універсальна GOLD.
ОСОБА_1 користувався кредитним лімітом, відповідно до виписки по рахунку вчиняв операції, тобто згідно з Положенням про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, що затверджено Постановою НБУ № 164 від 29.07.2022 відповідач є власником рахунку та держателем платіжного інструменту для здійснення операцій за рахунком.
Позивач стверджує, що ОСОБА_1 користувався кредитним лімітом, повертав використану суму кредитного ліміту та сплачував відсотки за користування кредитним лімітом, але припинив надавати своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору. 
У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості Банк зазначає про наявність у відповідача станом на 29.09.2025 заборгованості у розмірі 101 792,14 грн, яка складається із 80 327,16 грн - заборгованості за тілом кредиту, 21 464,98 грн - заборгованості за простроченими відсотками.
На підставі наведеного, АТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № б/н від 18.11.2021 у розмірі 101 792,14 грн, що складається з: 80 327,16 грн - заборгованості за тілом кредиту, 21 464,98 грн - заборгованості за простроченими відсотками та судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 17 квітня 2026 року позовні вимоги - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 18.11.2021 в сумі 48073,41 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» судовий збір у розмірі 1 143,83 грн.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами виникли договірні відносини, на виконання яких Банк встановив відповідачу кредитний ліміт, а відповідач, у свою чергу, активно його використовував. Водночас, доказів погодження сторонами розміру кредитного ліміту, процентної ставки за його використання, у визначений законом спосіб суду не надано.
За відсутності належних та допустимих доказів погодження умов договору, позивач має право вимагати захисту своїх порушених прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Також, суд дійшов висновку про протиправність нарахування Банком відповідачу відсотків, які з ним у належний спосіб не погоджені, а тому прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором б/н від 18.11.2021 у розмірі 48 073,41 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 13.05.2026 представник АТ КБ «Приватбанк» - адвокат Назаренко С.М. через підсистему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 17.04.2026 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 32 253,75 грн та відсотками у розмірі 21 464,98 грн скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Банку в повному обсязі.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що рішення суду в частині незадоволених позовних вимог винесено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, судом було недостатньо повно досліджені письмові докази та дійсні обставини, що мать значення для справи, а тому ухвалено частково необґрунтоване, незаконне рішення суду.
Позичальником особисто підписано заяву та паспорт кредитування з визначеною відсотковою ставкою в розрізі продукту Банку від 18.11.2021.
Тобто, відповідач був належним чином повідомлений про умови кредитування, зокрема, щодо сплати відсотків. Починаючи з 18.11.2021 відсотки нараховувалися відповідно до підписаної відповідачем Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а саме згідно з п. 1.3 у розмірі 40,8 %. При цьому, за погодженою ставкою Банком нараховано відсотки в розмірі 21 464,98 грн.
Розрахунок заборгованості містить період зменшення відсоткової ставки, оскільки в зв`язку з повномасштабним вторгненням за період з 28.02.2022 по 01.04.2022 відсотки взагалі не нараховувалися, а починаючи з 01.04.2022 по 01.06.2022 відсотки нараховувалися за зниженою ставкою – 20,4 %.
Проте, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог в частині стягнення відсотків у сумі 24 458,27 грн є хибними, як і зменшенням тіла кредиту на наданий стороною непрофесійний розрахунок боргу.
Невизначеність типу продукту Банку, на що посилається суд першої інстанції, спростовується розрахунком заборгованості, який чітко містить відсоткову ставку 40,8% для карт Універсальна Gold, що підтверджується випискою по рахунку, а саме розділом нарахування розміру відсотків, так і Умовами та правилами надання банківських послуг від 18.11.2021, п. 1.3 в якому також є інформація про відсоткову ставку по кредитуванню карткових рахунків, яка становить 40,8 % та Паспортом кредиту від 18.11.2021 (п. 4).
Таким чином, підписання Заяви про приєднання містить такі умови кредитування, як відсоткову ставку, розмір кредитного ліміту та всі інші умови та є правочином, в результаті якого сторони погодили всі істотні умови кредитування. 

Відзив на апеляційну скаргу 

03.06.2026 до Черкаського апеляційного суду через підсистему «Електронний суд» від представника ОСОБА_1 – адвоката Тальчук П.І. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 17.04.2026 – залишити без змін.
Відзив обґрунтований тим, що оскаржуване рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо обставин, які мають значення для вирішення спору. Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, підстав для його скасування з мотивів, які виклав представник АТ КБ «Приватбанк», не має. 

Позиція Черкаського апеляційного суду

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків. 

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
В повній мірі зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення з ОСОБА_1 тіла кредиту та нарахованих відсотків.
Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.
Отже, предметом позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» є стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № б/н від 18.11.2021 року в розмірі 101792,14 грн., з яких 80327,16 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 21464,98 грн. заборгованість по відсоткам.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договорів та інших правочинів.
Згідно із частинами 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договорами).
За змістом частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, якими обмінялися сторони, а правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, а також умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Зазначені норми матеріального права закріплюють один із фундаментальних принципів цивільного законодавства принцип обов`язковості договору (pacta sunt servanda), відповідно до якого належним чином укладений договір породжує для його сторін взаємні права та обов`язки, що підлягають добросовісному виконанню.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що принцип обов`язковості договору є однією з основ цивільного законодавства, а укладений договір має виконуватися сторонами відповідно до погоджених умов, якщо інше прямо не встановлено законом або самим договором. Відступ від цього принципу можливий лише у випадках, визначених законом, і не може ґрунтуватися виключно на переоцінці судом доцільності чи справедливості окремих умов договору.
Відповідно до ст. 633 ЦК України публічним є договір, у якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться. Умови такого договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім осіб, яким законом надано відповідні пільги.
Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах і який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Особливість договору приєднання полягає в тому, що волевиявлення сторін досягається не шляхом індивідуального погодження кожної умови договору, а шляхом приєднання споживача до вже визначених кредитодавцем умов. При цьому, саме факт приєднання до договору та подальше користування його результатами свідчить про прийняття особою умов такого договору, якщо інше не доведено належними та допустимими доказами.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 18.11.2021 між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір шляхом власноручного підписання відповідачем на планшеті заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг із використанням цифрового власноручного підпису. 
Умовами укладеного договору сторони погодили всі істотні умови кредитування, зокрема вид кредиту, строк його надання, розмір кредитного ліміту, порядок користування кредитними коштами, порядок погашення заборгованості, розмір процентної ставки за користування кредитом, а також розмір процентів, які підлягають сплаті у разі неповернення кредиту у визначений договором строк.
Так, відповідно до пункту 1.3 Договору сторони погодили процентну ставку за користування кредитом у розмірі 40,8 % річних для карт Універсальна Gold.
Крім того, пунктом 1.5 Договору та пунктом 2.1.1.2.12 Умов та правил надання банківських послуг визначено, що у разі неповернення кредиту у строки, передбачені договором, проценти від суми неповернутого кредиту становлять 81,6 відсотків річних. Отже, зазначені проценти безпосередньо визначені умовами укладеного між сторонами договору та є складовою його змісту.
Водночас, матеріалами справи підтверджується, що після укладення договору Банк відкрив відповідачу картковий рахунок, видав платіжну картку, встановив кредитний ліміт та надав можливість користуватися кредитними коштами.
Також встановлено, що відповідач фактично скористався наданим кредитом, здійснював операції із використанням кредитної картки, що свідчить про реальне виконання сторонами укладеного договору та прийняття відповідачем його умов.
При цьому, відповідач не заперечував ні факту укладення договору, ні способу його підписання, ні погодження істотних умов договору, у тому числі, умов щодо розміру процентної ставки, порядку користування кредитом та виконання кредитних зобов`язань, а також не заперечував отримання кредитної картки. Доказів недійсності договору, його окремих умов або доказів укладення договору на інших умовах матеріали справи не містять.
За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що між сторонами виникли договірні кредитні правовідносини, зміст яких визначається умовами укладеного договору та відповідними нормами Цивільного кодексу України, а тому взаємні права й обов`язки сторін підлягають оцінці насамперед з урахуванням погоджених сторонами умов кредитного договору.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема передати майно, сплатити гроші або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню саме у цей строк.
Частиною 1 ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Отже, наведені норми визначають загальні засади виконання цивільних зобов`язань, відповідно до яких сторони зобов`язані належним чином виконувати взяті на себе договірні обов`язки, а невиконання або неналежне виконання таких обов`язків тягне застосування наслідків, визначених договором або законом.
Особливості кредитних правовідносин визначені главою 71 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 цього Кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Таким чином, обов`язок позичальника щодо сплати процентів прямо передбачений законом і є складовою основного договірного зобов`язання за кредитним договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Наведена норма матеріального права регулює саме плату за користування наданими грошовими коштами. Такі проценти є елементом основного зобов`язання за кредитним договором, входять до його істотних умов та становлять плату кредитодавцю за правомірне користування позичальником отриманими грошовими коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, паспорт споживчого кредиту, які підписані позичальником паролем.
Як вбачається з позовної заяви, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача, зокрема, заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 21464,98 грн, посилаючись на положення ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, а також на умови укладеного між сторонами кредитного договору.
Отже, підставою заявленої позовної вимоги визначено саме невиконання відповідачем договірного обов`язку щодо сплати процентів за користування кредитними коштами. 
На підтвердження розміру заявленої до стягнення заборгованості позивачем подано розрахунок заборгованості, який був предметом дослідження суду першої інстанції та міститься в матеріалах справи.
Відповідно до розрахунку, заборгованість відповідача за кредитним договором від 18.11.2021 станом на 29.09.2025 становить 101 792,14 грн і складається із: заборгованості за кредитом в сумі 80 327,16 грн та заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 21 464,98 грн.
Із розрахунку також вбачається, що ОСОБА_1 погасив 446 139,81 грн заборгованості за поточним тілом кредиту, 27 155,44 грн – заборгованості за простроченим тілом кредиту, 13606,40 грн – заборгованості за нарахованими відсотками та 18 647,35 грн – заборгованості за простроченими відсоткам.
Розрахунок заборгованості містить період зменшення відсоткової ставки, за період з 28.02.2022 по 01.04.2022 відсотки взагалі не нараховувалися, а починаючи з 01.04.2022 по 01.06.2022 відсотки нараховувалися за зниженою ставкою – 20,4 %.
Наданий розрахунок містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача – баланс станом на дату отримання картки (надана сума кредиту), всі операції за картковим рахунком (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після проведеної операції).
Крім того, інформація, яка міститься у розрахунку відповідача також узгоджується з іншими наданими Банком доказами по справі та не суперечить їм.
Водночас, колегією суддів перевірено й інші складові поданого позивачем розрахунку, зокрема графи «Нараховано відсотків на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України», «Сальдо за нарахованими відсотками на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України» та «Загальне сальдо за нарахованими відсотками на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України».
Як убачається зі змісту зазначеного розрахунку, наведені графи не містять жодних сум нарахувань, а їх значення протягом усього періоду розрахунку залишаються нульовими.
Верховний Суд у постанові від 02.10.2020 у справі № 911/19/19 зазначив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому, суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).
Отже з наданого розрахунку заборгованості вбачається, що він відповідає вимогам Закону, є чітким, зрозумілим, узгоджується з умовами кредитного договору.
Постанова ВС від 08.07.2020 (справа № 464/4985/15-ц) акцентує увагу на тому, що розрахунок Банку є належним доказом за відсутності спростування.
Згідно з випискою по руху коштів по картці, відкритої на ім`я ОСОБА_1 , станом на 30.09.2025 за період із 01.12.2021 по 29.09.2025 відповідачем усього здійснено витрат на суму 671 920,53 грн, всього надходжень – 570 117,49 грн, баланс на кінець періоду: - 101792,14 грн.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Відповідно до пункту п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Вказані норми є підставою для висновку про те, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, містять записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 25.05.2021 у справі №554/4300/16-ц.
Отже, виписка по особовому рахунку відповідача ОСОБА_1 № НОМЕР_1 є належним та допустимим доказом, що підтверджує рух коштів по конкретному банківському рахунку, містить записи про операції, здійснені протягом операційного дня, є підтвердженням виконаних за день операцій та свідчить про користування кредитом і утворення заборгованості за кредитним договором.
В свою чергу, Верховний Суд у постанові від 30.11.2022 у справі №334/3056/15 зазначив, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
Із вказаного слідує, що доведення факту повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором, є обов`язком ОСОБА_1 , як позичальника, а не позивача.
Відповідачем, під час розгляду справи у суді першої інстанції, було подано контррозрахунок заборгованості (виписка) за кредитним договором від 18.11.2021, в якому зазначено, витрати по договору – 585702,23 грн, зарахування – 570117,49 грн, різниця 15584,74 грн, тому відповідач вважає, що має заборгованість перед позивачем в розмірі 15584,74 грн.
Проте, колегія суддів вважає, що наданий відповідачем розрахунок, та наявність у нього заборгованості перед Банком лише в розмірі 15584,74 грн, є необґрунтованими, не спростовує правильності розрахунку Банку, оскільки, згідно із наведеними вище висновками апеляційного суду, між сторонами укладено кредитний договір, який передбачає сплату відсотків за користування кредитними коштами, у той час як контррозрахунок відповідача будується на його запереченнях і не передбачає нарахування і сплату відсотків за кредитним договором.
Колегія суддів вважає, що фактично суд першої інстанції, відмовляючи в стягненні відсотків за кредитним договором, дійшов висновку всупереч змісту позовної заяви, умовам кредитного договору та розрахунку заборгованості, допустив неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та спростовують висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення договірних процентів у розмірі 21464,98 грн., тому наявні підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 18.11.2021 в розмірі 101 792,14 грн., який складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 80327,16 грн. та заборгованості за простроченими відсотками в сумі 21464,98 грн.
Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, у зв`язку з тим, що судом першої інстанції ухвалено рішення при неповному з`ясуванні обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог підлягає до скасування із прийняттям нового рішення. 
Відповідно до ч. 13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» задоволена, загальний розмір судового збору, який підлягає відшкодуванню відповідачем позивачу становить 5329,28 грн, з яких 2422,40 – за подання позовної заяви і 2906,88 грн. – за подання апеляційної скарги. 
Керуючись ст.ст. 141, 258, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд ,–

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - адвоката Назаренка Сергія Миколайовича – задовольнити.
Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 17 квітня 2026 року - скасувати та ухвалити нову постанову.
Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 18 листопада 2021 року в розмірі 101 792,14 грн, яка складається з: 80327,16 грн. – заборгованості за тілом кредиту та 21464,98 грн. – заборгованості за простроченими відсотками.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у розмірі 5329,28 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча         О.В. Карпенко

Судді Л.І. Василенко

О.М. Новіков

/повний текст постанови суду виготовлений 23 липня 2026 року/