ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2026 року 
м. Київ

cправа № 908/3874/23 (908/2504/25) 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Картере В.І. - головуючий, Пєсков В.Г., Погребняк В.Я., 

за участю секретаря судового засідання Заріцької Т.В.,

представників учасників справи: 
ліквідатор ТОВ "Страйк Інтерпрайз" Глеваський В.В., особисто,
АТ КБ "ПриватБанк": Труфонова О.С., Шевченко Л.П.,
уповноважена особа учасників боржника Маміч Я.С., особисто,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" 
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 20.04.2026 (колегія суддів у складі: Соп`яненко О.Ю. - головуючий, Мартинюк С.В., Фещенко Ю.В.)
та рішення Господарського суду Запорізької області від 19.11.2025 (суддя Черкаський В.І.)

у справі №908/3874/23 (908/2504/25)
за позовом ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Страйк Інтерпрайз" Глеваського В.В. 
до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" 
за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - уповноваженої особи учасників боржника - Маміч Яни Сергіївни 
про стягнення 14218948,76 грн

у межах справи № 908/3874/23
про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Страйк Інтерпрайз", 

ВСТАНОВИВ:
Хід розгляду справи та стислий зміст позовних вимог
1. Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 18.01.2024 відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Страйк Інтерпрайз" (далі - Боржник). 
2. Постановою Господарського суду Запорізької області від 21.05.2024 Боржника визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. 
3. У межах зазначеної справи ліквідатор Боржника 18.08.2025 звернувся до господарського суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - Банк) про стягнення заборгованості в розмірі 14218948,76 грн (сплачених лізингових платежів). 
4. Позов мотивовано тим, що спірні кошти є сумою лізингових платежів, сплачених Боржником Банку на підставі укладеного між ними договору фінансового лізингу №4С16073ЛИ від 20.08.2016 (далі - Договір лізингу) в рахунок вартості об`єктів лізингу, тому після розірвання Договору лізингу та повернення предметів лізингу Банку в нього відпали правові підстави для утримання коштів, сплачених як частина вартості майна (викупна ціна). 
5. Водночас ліквідатор Боржника заявив клопотання про відстрочення судового збору за подання зазначеної позовної заяви до прийняття рішення по суті, яке задоволено ухвалою Господарського суду Запорізької області від 22.08.2025. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
6. 20.08.2016 Банк (лізингодавець) і Боржник (лізингоодержувач) уклали Договір лізингу, згідно з умовами якого лізингодавець передає лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач приймає майно у банку в платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів - у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу.
7. Відповідно до пункту 6.2.11 Договору лізингу лізингоодержувач зобов`язується сплатити банку: винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)"; лізинговий платіж (суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна); відсоткову винагороду за користування майном; винагороду за користування майном, отриманим у лізинг; інші витрати банку, безпосередньо пов`язані з виконанням договору.
8. У пункті 7.9 Договору лізингу передбачено, що строки позовної давності по вимогах про стягнення лізингових платежів, винагороди, неустойки - пені, штрафів, інших платежів / витрат за договором встановлюються сторонами тривалістю 15 років.
9. Передача Банком Боржнику майна, яке є об`єктом лізингу, у платне володіння та користування позивача сторонами не заперечується.
10. Боржник на виконання умов Договору лізингу сплатив лізингові платежі в рахунок вартості об`єктів лізингу на загальну суму 14218948,76 грн. 
11. 06.12.2023 Банк в односторонньому порядку розірвав Договір лізингу, направивши відповідне повідомлення №1/3-231101/41030 від 01.11.2023.
12. 28.06.2024 Боржник повернув об`єкти лізингу Банку згідно з актами прийому-передачі. 
13. Ліквідатор Боржника направив Банку запити та претензії щодо повернення сплачених коштів (лізингових платежів), однак відповіді отримано не було, кошти не повернуто.
Стислий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
14. Рішенням Господарського суду Запорізької області від 19.11.2025, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 20.04.2026, позов задоволено, стягнуто з Банку на користь Боржника заборгованість у розмірі 14218948,76 грн, а також стягнуто з Банку в дохід Державного бюджету України 170627,38 грн судового збору. 
15. Судові рішення мотивовано тим, що з огляду на змішану природу Договору лізингу після його розірвання та повернення об`єктів лізингу Банку у Боржника на підставі частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України виникло право вимагати повернення суми лізингових платежів у частині відшкодування вартості об`єкта лізингу як попередньої оплати за майбутнє набуття права власності. При цьому господарські суди першої та апеляційної інстанцій врахували, що Договір лізингу не містить положень, які б надавали право лізингодавцю не повертати лізингоодержувачу саме ті кошти, які сплачено як відшкодування вартості об`єкта лізингу. 
Стислий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення доводів скаржника 
16. Банк подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову та рішення господарських судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову в позові. 
17. Касаційну скаргу подано з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. 
18. Касаційну скаргу мотивовано неправильним застосуванням господарськими судами положень статей 6, 11, 204, 267, 525, 526, 627, 629, 631, 653, 693, 806 Цивільного кодексу України, статей 2, 7, 13, 18, 79, 86, 164, 174, 231, 236, 326 Господарського процесуального кодексу України, статті 8 Закону України "Про судовий збір" через неврахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду: 
- від 01.04.2026 у cправі №925/7/24(925/1011/25), згідно з якою, звертаючись з клопотанням про відстрочення сплати судового збору, позивач має надати докази, які б підтверджували, зокрема, можливість сплати судового збору до моменту постановлення судового рішення у справі; 
- від 14.01.2021 у справі №0940/2276/18, від 17.06.2022 у cправі №910/12556/20, згідно з якими положення пунктів 1, 2 частини 1 статті 8 Закону України "Про судовий збір" не поширюються на юридичних осіб, незалежно від наявності майнового критерію (майнового стану учасника справи - юридичної особи); 
- від 14.01.2025 у cправі №904/11028/15 (904/5476/23), згідно з якою перелік умов відстрочення, розстрочення сплати судового збору або звільнення від його сплати є вичерпним; перебування боржника в процедурі банкрутства не звільняє його від сплати судового збору, а відповідні витрати належать до витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним повноважень у справі про банкрутство (неплатоспроможність), відшкодування яких врегульовано положеннями статті 30 Кодексу України з процедур банкрутства;
- від 07.09.2022 у справі №910/22858/17 щодо розмежування висновків за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права та висновків щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду;
- від 19.09.2023 у cправі №905/1065/22, від 21.03.2024 у справі №907/935/21, від 01.02.2024 у cправі №913/175/23 щодо додержання принципу обов`язковості договору та обов`язку зі сплати лізингових платежів лізингоотримувачем до дати розірвання договору та повернення майна лізингодавцю;
- від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 щодо обов`язку судів виходити з умов договору, укладеного між сторонами, та структури лізингових платежів;
- від 23.05.2018 у справі № 916/5073/15 щодо презумпції правомірності правочину.
19. Банк стверджує, що місцевий господарський суд неправомірно відстрочив Боржнику сплату судового збору за подання позовної заяви та ухвалив оскаржуване рішення без сплати судового збору. 
20. Банк вважає, що господарські суди першої та апеляційної інстанцій при вирішенні спору помилково застосували висновки за результатами розгляду касаційних скарг замість висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду. 
21. Банк зазначає про спростування комплексним висновком експертів у галузі права від 14.03.2025 обставин, які встановлено у ході розгляду цієї справи, та висновків господарських судів попередніх інстанцій. 
22. Банк наголошує, що в разі розірвання договору фінансового лізингу частина 2 статті 693 Цивільного кодексу України не може регулювати відносини сторін з огляду на її спеціальний характер та особливості лізингових відносин. Натомість наслідки розірвання договору фінансового лізингу регулюються загальними положеннями статті 653 Цивільного кодексу України, що мають універсальний характер для всіх договірних конструкцій. 
23. Банк звертає увагу на те, що стягнення на користь лізингоодержувача сплачених ним лізингових платежів має характер зловживання правом, є несправедливим, недобросовісним і нерозумним, зважаючи на фактично безоплатне користування лізингоодержувачем майном за договором, який за своєю юридичною природою та в силу прямого припису закону є оплатним. 
24. Банк вказує, що сторони у пункті 6.2.4 Договору лізингу прямо встановили обов`язок Боржника сплатити на користь Банку, зокрема, заборгованість по лізингових платежах на дату розірвання договору, і ця умова виключає зустрічний обов`язок Банку повернути Боржнику ці самі лізингові платежі. Також Банк посилається на положення частини 7 статті 17 Закону України "Про фінансовий лізинг" №1201-ІХ від 04.02.2021.
25. Крім того, на думку Банку, господарські суди протиправно не застосували до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності, адже встановлена пунктом 7.9 Договору лізингу позовна давність у 15 років стосується лише вимог лізингодавця про стягнення з лізингоодержувача передбачених Договором лізингу платежів, тоді як до вимог лізингоодержувача про повернення сплаченої суми має застосовуватися загальна позовна давність тривалістю три роки з дати, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права. Отже, позовна давність за позовними вимогами ліквідатора Боржника спливла 23.08.2019.
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи 
26. Ліквідатор Боржника подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
27. Ліквідатор Боржника вважає, що оскаржувані судові рішення є правомірними та обґрунтованими; позов ґрунтується на застосуванні частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, що є релевантним з огляду на практику Верховного Суду в подібних правовідносинах; висновок експерта, на який посилається Банк, вже був належним чином оцінений господарськими судами попередніх інстанцій; а позиція Банку зводиться до небажання виконувати грошове зобов`язання (повернути лізингові платежі) на користь Боржника. 
28. Ліквідатор Боржника зауважує, що при зверненні з апеляційною скаргою Банк не зазначав про обставини ухвалення рішення місцевого господарського суду без оплати судового збору. 
29. Щодо здійснення аналізу умов Договору лізингу та структури лізингових платежів ліквідатор Боржника зазначає, що Договір лізингу не містить положень про трансформацію сплачених сум відшкодування вартості майна у плату за користування або штрафні санкції у разі його розірвання. 
30. Крім того, ліквідатор Боржника стверджує, що право вимагати повернення лізингових платежів виникло в Боржника з 06.12.2023 (дата розірвання Договору лізингу), тому він мав право подати відповідний позов у строк до 06.12.2026.
Позиція Верховного Суду
31. Керуючись вимогами статей 14, 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів і вимог касаційної скарги.
32. Предметом касаційного оскарження в цій справі є судові рішення господарських судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалені за наслідками вирішення спору про стягнення з Банку суми лізингових платежів, сплачених Боржником на його користь у рахунок сплати вартості об`єкта лізингу за Договором лізингу, який було розірвано з поверненням предметів лізингу Банку.
33. Відповідно до положень статті 509 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі з договорів та інших правочинів.
34. Зокрема, згідно з положеннями статті 806 Цивільного кодексу України (в зазначеній редакції) за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
35. До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.
36. На час виникнення спірних правовідносин загальні правові та економічні засади фінансового лізингу врегульовано у Законі України "Про фінансовий лізинг" №723/97-ВР від 16.12.1997 (зі змінами та доповненнями). 
37. У статті 1 зазначеного Закону також визначено, що фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
38. Відповідно до частини 2 статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов`язаний, зокрема: своєчасно сплачувати лізингові платежі; у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.
39. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу (стаття 16 Закону України "Про фінансовий лізинг").
40. Водночас згідно з частиною 1 статті 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець має право, зокрема, відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом; вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках. 
41. Зокрема, статтею 7 зазначеного Закону передбачено право лізингодавця відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.
42. Відповідно до положень частин 2, 4 статті 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються; сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
43. Верховний Суд неодноразово зазначав (зокрема у постанові від 15.01.2021 у справі №904/2357/20), що договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору. На правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж. 
44. Апеляційний господарський суд в оскаржуваній постанові слушно врахував наведений висновок, а Банк у касаційній скарзі помилково стверджує, що він не стосується застосування норм права, тому безпідставно посилається на неврахування під час апеляційного перегляду справи висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 07.09.2022 у справі №910/22858/17, щодо розмежування висновків за результатами розгляду касаційної скарги.
45. Лізингові платежі, сплачені позивачем як частина відшкодування вартості предметів лізингу, за своєю суттю є оплатою предмета купівлі-продажу (попередня оплата), який у подальшому лізингодавець зобов`язувався передати лізингоодержувачу у власність. У зв`язку з розірванням договору та поверненням предметів лізингу лізингодавцю зазначений обов`язок у лізингодавця відсутній.
46. Отже, наслідком розірвання договору є відсутність у лізингодавця обов`язку надати предмет лізингу в майбутньому у власність лізингоодержувача і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.
47. Подібного за змістом висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 (на яку послався Банк у касаційній скарзі), зазначивши, що належне виконання лізингоодержувачем обов`язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.
48. На правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.
49. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України). 
50. Оскільки в силу особливостей регулювання правовідносин лізингу договором та законом право власності на передане в лізинг майно залишається за лізингодавцем, то наслідком припинення договору лізингу внаслідок відмови лізингодавця є відсутність у нього обов`язку надати предмет лізингу в майбутньому у власність лізингоодержувача і, відповідно, відсутність права вимагати оплати вартості предмета лізингу. 
51. Лізингодавець не може вимагати і повернення об`єкта лізингу, і відшкодування вартості об`єкта лізингу (у межах здійснення лізингових платежів) водночас, тому для вирішення питання щодо стягнення заборгованості слід аналізувати умови договору та структуру лізингових платежів.
52. Ураховуючи структуру та призначення лізингових платежів, ці платежі не є рівнозначними платі за користування, на відміну від орендної плати, позаяк містять у собі таку складову, як відшкодування частини вартості предмета лізингу, і з моменту розірвання договору лізингу зобов`язання лізингодавця щодо передачі об`єкта лізингу у власність лізингоодержувача є припиненим, відповідно, в лізингоодержувача припинилось зобов`язання щодо відшкодування вартості цього об`єкта.
53. Верховний Суд також виходив із необхідності враховувати конкретні умови договору фінансового лізингу та визначену ним структуру платежів при ухваленні постанов від 21.03.2024 у справі №907/935/21, від 19.09.2023 у справі №905/1065/22, від 01.02.2024 у справі №913/175/23, на які посилається Банк, звертаючись із касаційною скаргою на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. 
54. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України однією з підстав касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
55. Отже, для касаційного перегляду судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
56. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Тобто на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом.
57. Врахувавши викладене та проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень і постанов, на які посилається Банк у касаційній скарзі, Верховний Суд вважає безпідставними його доводи про неврахування господарськими судами в цій справі викладених у них правових висновків. Адже при ухваленні оскаржуваних судових рішень господарські суди першої та апеляційної інстанцій керувалися саме висновками щодо правильного застосування норм права, зокрема, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №904/5726/19.
58. Водночас відмінність прийнятих по суті судових рішень за результатами вирішення спорів у справах №907/935/21, №905/1065/22, №913/175/23 та у цій справі зумовлена різними фактичними обставинами та умовами укладених договорів.
59. Так, на відміну від цієї справи, при ухваленні постанови від 21.03.2024 у справі №907/935/21 Верховний Суд виходив із встановлених господарськими судами попередніх інстанцій обставин щодо відсутності розірвання відповідних договорів чи відмови лізингодавця від них. 
60. У постановах від 19.09.2023 у справі №905/1065/22, від 01.02.2024 у справі №913/175/23 Верховний Суд дійшов висновків про скасування оскаржуваних судових рішень та необхідність направлення справ на новий розгляд до судів першої інстанції, оскільки господарські суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки умовам договорів, які встановлюють структуру лізингових платежів, та дійшли передчасного висновку (належним чином не обґрунтувавши його) про те, що відповідні пункти договорів передбачають обов`язок лізингоодержувача щодо повернення виключно винагороди за користування предметом лізингу.
61. Проте в цій справі відсутні підстави для висновку про неналежне дослідження господарськими судами першої та апеляційної інстанцій відповідних обставин справи, зокрема, умов Договору лізингу, на підставі якого виникли спірні правовідносини між Банком і Боржником.
62. Зокрема, господарські суди встановили, що дійсна структура платежів за Договором лізингу включала: винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)"; лізинговий платіж (суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна); відсоткову винагороду за користування майном; винагороду за користування майном, отриманим в лізинг; інші витрати банку, безпосередньо пов`язані з виконанням договору (пункт 6.2.11 Договору лізингу).
63. Тобто згідно з Договором лізингу лізингові платежі є саме відшкодуванням частини вартості предмета лізингу та сплачуються окремо від плати (винагороди) за користування майном. А умовами Договору лізингу не передбачено, що у випадку його розірвання за ініціативою лізингодавця лізинговий платіж буде вважатись платою за користування об`єктом лізингу або мати інше призначення, в тому числі вважатися відповідальністю за порушення умов договору.
64. Верховний Суд неодноразово зауважував (зокрема в постанові від 11.09.2024 у справі №927/896/23 (910/7583/23)), що при реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказане про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень акта цивільного законодавства слідує з його змісту. Положення частини 2 статті 693 ЦК України містять імперативну норму, яка підлягає застосуванню у спорі щодо стягнення лізингоодержувачем частини лізингових платежів, сплаченої ним до моменту розірвання договору лізингу саме в рахунок вартості об`єкта лізингу, який не було передано йому у власність.
65. Натомість положення пункту 6.2.4 Договору лізингу (на який також посилається Банк у касаційній скарзі в цій справі) покладають на лізингоодержувача в разі розірвання Договору лізингу обов`язок повернути майно лізингодавцю та сплатити заборгованість за лізинговими й іншими платежами, яка існувала на дату розірвання. Ця умова не визначає правового режиму вже сплаченої суми, що відшкодовувала частину вартості майна, після припинення обов`язку лізингодавця передати це майно у власність лізингоодержувача. Тому зазначений пункт Договору лізингу не виключає застосування до спірної вимоги положень частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України. 
66. Враховуючи наведене, Верховний Суд відхиляє доводи Банку про неврахування господарськими судами під час розгляду цієї справи презумпції правомірності договору та принципу обов`язковості договору, адже вони по суті зводяться до іншої правової оцінки, зокрема, пункту 6.2.4 Договору в тому контексті, який, на думку Банку, свідчить про відсутність підстав для повернення ним сплачених Боржником коштів у відповідній частині після розірвання Договору. При цьому щодо посилань Банку в касаційній скарзі на постанову Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №916/5073/15 (про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб визнання права власності) слід зауважити, що правовідносини в ній не є подібними до цієї справи.
67. Водночас Верховний Суд не вважає за необхідне відступати від відповідних висновків щодо застосування частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, проти яких заперечує Банк у касаційній скарзі. 
68. Як неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (зокрема у постанові від 13.03.2024 у справі №201/15228/17), єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.
69. Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) про якість судових рішень зазначила, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак, коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це слід чітко вказувати в рішенні (пункт 49).
70. Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду з метою гарантування юридичної визначеності лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання.
71. Однак Верховний Суд не вбачає перелічених підстав для відступу від наведеної правової позиції під час розгляду цієї справи, тоді як відповідний висновок щодо застосування положень частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України та Закону України "Про фінансовий лізинг" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) є чітким, зрозумілим, послідовним та сприяє однозначному застосуванню зазначених норм матеріального права.
72. Щодо посилання Банку в касаційній скарзі на висновок експертів у галузі права від 14.03.2025 Верховний Суд наголошує, що за змістом частини 1 статті 109 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду. Суд може посилатися в рішенні на висновок експерта у галузі права як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має зробити самостійні висновки щодо відповідних питань.
73. Тобто висновок експертів у галузі права не є самодостатньою підставою для відступлення від правових висновків Верховного Суду, не підміняє самостійну правову оцінку суду при вирішенні спору, а має суто допоміжний (консультативний) характер (близький за змістом висновок наведено у постанові Верховного Суду від 08.04.2025 у cправі №904/2990/23 (910/7677/23)).
74. Отже, із розірванням Договору лізингу припинилися взаємопов`язані обов`язки Банку передати у власність Боржника предмети лізингу, а Боржника - надалі сплачувати їх вартість. Водночас щодо коштів, уже сплачених у рахунок попередньої оплати вартості відповідного майна, настали наслідки, передбачені частиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України. 
75. Відповідно, враховуючи факт розірвання Договору та повернення об`єктів лізингу Банку, в Боржника виникло право вимагати повернення сплачених ним лізингових платежів у рахунок вартості об`єктів лізингу, розмір яких згідно з встановленими господарськими судами попередніх інстанцій обставинами становить 14218948,76 грн. 
76. При цьому Банк під час розгляду справи господарськими судами не заперечував факту сплати Боржником зазначеної суми коштів саме в рахунок вартості об`єкта лізингу, а оспорював саме їх правову природу. З огляду на таке, враховуючи встановлену в Договорі лізингу структуру платежів, яка передбачає також сплату відсоткової винагороди за користування майном та винагороди за користування майном, отриманим у лізинг, доводи Банку про безоплатне користування лізингоодержувачем майном за Договором лізингу є безпідставними. 
77.  Відхиляючи посилання Банку на положення частини 7 статті 17 Закону України "Про фінансовий лізинг" №1201-ІХ від 04.02.2021, Верховний Суд звертає увагу, що згідно з пунктом 2 розділу ІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" зазначеного Закону він застосовується до відносин, що виникли після дня набрання ним чинності, а відносини, що виникли на підставі договорів фінансового лізингу, укладених до набрання чинності цим Законом, регулюються відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом. 
78. Оскільки Договір лізингу укладено 20.08.2016, тобто до набрання чинності зазначеним Законом, спірні у цій справі правовідносини врегульовано положеннями Цивільного кодексу України та Закону України "Про фінансовий лізинг" №723/97-ВР від 16.12.1997 (у редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин), тому цей спір обґрунтовано вирішено на підставі норм зазначених законодавчих актів з урахуванням висновків Верховного Суду щодо їх застосування в подібних правовідносинах. 
79. Також Верховний Суд вважає безпідставними доводи Банку щодо незастосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності, адже в силу частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, а в цій справі Банк під час розгляду справи місцевим господарським судом не заявив про сплив позовної давності. З огляду на таке оцінка апеляційним господарським судом змісту пункту 7.9 Договору лізингу не була необхідною для вирішення цього спору та не впливає на правильність результату його розгляду. 
80. Крім того, Верховний Суд відхиляє аргументи Банку про те, що місцевий господарський суд неправомірно відстрочив Боржнику сплату судового збору за подання позовної заяви та ухвалив оскаржуване рішення без сплати судового збору з огляду на таке. 
81. Враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, за умов, визначених у частині 1 статті 8 Закону України "Про судовий збір". 
82. Ухвала про задоволення зазначеного клопотання не зазначена у закріпленому частиною 1 статті 255 Господарського процесуального кодексу України переліку ухвал, які можуть бути предметом апеляційного оскарження окремо від рішення суду першої інстанції. Згідно з частиною 3 зазначеної статті заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду. 
83. Водночас за змістом статей 287, 304 Господарського процесуального кодексу України суб`єкти оскарження мають право подати касаційну скаргу лише на деякі ухвали суду першої інстанції з вказаного переліку (зазначені в пунктах 3, 6, 7, 13, 14, 21, 25, 26, 28, 30 частини 1 статті 255 цього Кодексу) та лише після їх перегляду в апеляційному порядку. 
84. Згідно з частиною 2 статті 304 Господарського процесуального кодексу України скарги на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції чи постанови суду апеляційної інстанції, включаються до касаційної скарги на відповідне рішення чи постанову. 
85. У цій справі Господарський суд Запорізької області ухвалою від 22.08.2025 за клопотанням ліквідатора Боржника відстрочив сплату судового збору за подання позовної заяви до прийняття рішення по суті. 
86. Під час оскарження рішення господарського суду першої інстанції в цій справі Банк не включив до відповідної апеляційної скарги заперечення на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 22.08.2025. Тобто з огляду на вимоги та доводи апеляційної скарги вказана ухвала не була переглянута в апеляційному порядку під час апеляційного перегляду рішення місцевого господарського суду, що наразі виключає можливість її перегляду в касаційному порядку. 
87. При цьому виклавши у мотивувальній частині касаційної скарги заперечення проти відстрочення сплати судового збору за подання позовної заяви, Банк у прохальній частині не заявив вимоги про скасування ухвали Господарського суду Запорізької області від 22.08.2025, у зв`язку з чим у Верховного Суду немає підстав для закриття касаційного провадження в певній частині. 
88. З огляду на викладене підлягають відхиленню як нерелевантні посилання Банку в касаційній скарзі на висновки, викладені в постановах Верховного Суду, щодо правильного застосування норм права при вирішенні питання щодо відстрочення судового збору. 
89. Оскільки сплату судового збору за подання позовної заяви в цій справі відстрочено саме до прийняття рішення по суті, господарський суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні обґрунтовано вирішив питання щодо розподілу судового збору шляхом покладення його за правилами статті 129 Господарського процесуального кодексу України на Банк як відповідача, позовні вимоги до якого задоволено. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
90.  Звертаючись із касаційною скаргою, скаржник не довів неправильного застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права до встановлених під час розгляду справи обставин як необхідної передумови для скасування оскаржуваних судових рішень.
91. Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення без змін постанови апеляційного господарського суду та рішення місцевого господарського суду. Касаційну скаргу слід залишити без задоволення. 
Розподіл судових витрат
92. Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати покладаються на скаржника, оскільки касаційна скарга залишається без задоволення.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення. 
2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 20.04.2026 та рішення Господарського суду Запорізької області від 19.11.2025 у справі №908/3874/23 (908/2504/25) залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Картере

Судді В. Пєсков

В. Погребняк