ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 вересня 2026 року
м. Київ
справа № 454/2488/21
провадження № 51-2304км26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання ОСОБА_4 , 
прокурора ОСОБА_5 , 
у режимі відеоконференції: 
представника потерпілих ОСОБА_6 ,
потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
засудженого ОСОБА_10 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021141310000063, за обвинуваченням 
ОСОБА_10 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лешків Сокальського району Львівської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК), 
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_10 , на вирок Сокальського районного суду Львівської області від 29 липня 2025 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 10 березня 2026 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами попередніх інстанцій обставини
За вироком Сокальського районного суду Львівської області від 29 липня 2025 року ОСОБА_10 визнано винуватим за ч. 1 ст. 115 КК та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років. 
Цивільний позов ОСОБА_7 задоволено частково, ухвалено стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 93 390 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 1 500 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Провадження за цивільним позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_10 закрито.
Суд також вирішив питання щодо обрахування строку відбування покарання, накладеного на майно арешту, долю речових доказів у кримінальному провадженні. 
За вироком місцевого суду встановлено, що ОСОБА_10 16 квітня 2021 року о 21:30, знаходячись на майданчику магазину «Продукти», що розташований на перехресті вулиць Глуха, Себечівська та Сокальська в с. Лешків Шептицького району Львівської області спільно з ОСОБА_12 та ОСОБА_13 вживали алкогольні напої. В процесі спільного вживання алкоголю між ОСОБА_10 та ОСОБА_12 раптово виникли особисті неприязні відносини, які переросли у словесну суперечку та в подальшому у бійку, яка була припинена ОСОБА_13 .
У зв`язку з бійкою ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_10 припинили вживати алкогольні напої та відправились додому. Відійшовши від місця вживання алкогольних напоїв на відстань близько 30 м, ОСОБА_12 завдав удар кулаком в голову ОСОБА_10 , внаслідок чого останній впав на землю. Надалі ОСОБА_12 сів на груди ОСОБА_10 та почав душити останнього обома руками. 
Внаслідок вказаних дій ОСОБА_12 у ОСОБА_10 виник умисел на протиправне заподіяння смерті останньому. ОСОБА_10 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у виді смерті ОСОБА_12 та бажаючи їх настання, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, використовуючи власний розкладний ніж, який перебуваючи в позиції на спині дістав з набедреної кишені військових штанів та реалізуючи свій намір, спрямований на умисне вбивство ОСОБА_12 , близько 01:30 17 квітня 2021 року, тримаючи вказаний ніж у лівій руці завдав чотири удари ножем потерпілому ОСОБА_12 у тулуб.
Внаслідок вказаних ударів потерпілий ОСОБА_12 отримав чотири колото-різаних рани, які розташовані в ділянці правого підребер`я, 7-го міжребер`я по передньо-паховій лінії справа, на передній поверхні у верхній третині правого стегна та на спині в ділянці 11-го грудного хребця, та відповідно були спричинені від чотириразового застосування сили, в результаті було пошкоджено капсулу печінки, що призвело до гострої внутрішньої крововтрати та знекровлення організму, внаслідок чого останній помер в автомобілі швидкої медичної допомоги, не доїхавши до медичного закладу.
Львівський апеляційний суд ухвалою від 10 березня 2026 року вирок суду першої інстанції залишив без змін, а апеляційну скаргу захисника - без задоволення. 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі захисник просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Зазначає, що оскаржені судові рішення не відповідають вимогам ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Вважає неправильною кваліфікацію дій засудженого ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 115 КК, оскільки дії останнього мають бути кваліфіковані за ст. 118 КК.
Вказує, що спричинення чотирьох ударів ножем по тулубу потерпілого ОСОБА_12 , з позиції на спині, лежачи на землі, ОСОБА_10 завдав у стані необхідної оборони в той час як потерпілий перебував на ньому, знаходився над ним, утримував руками за шию і душив, отже існувала реальна загроза його життю та здоров`ю. 
При цьому, захисник вважає, що дії засудженого перевищили межі необхідної оборони і відповідають ознакам ч. 3 ст. 36 КК, тому мають бути кваліфіковані за ст. 118 КК, що узгоджується з висновками Верховного Суду в постанові від 04 квітня 2023 року у справі № 544/73/20. Мотивом дій засудженого був захист від суспільно небезпечного посягання потерпілого, метою - негайне відвернення та припинення вказаного посягання, яке реально загрожувало його життю і здоров`ю.
Звертає увагу, що засуджений ОСОБА_10 як під час досудового слідства, так і під час судового розгляду надав показання, які він жодного разу не змінював, послідовно пояснював, що він діяв у стані необхідної оборони, оскільки захищався від агресивних, протиправних дій потерпілого ОСОБА_12 , який двічі його побив, систематично принижував та ображав, погрожував йому вбивством, а коли обвинувачений вже йшов додому, близько 03:00 17 квітня 2021 року, ОСОБА_12 наздогнав його, вдарив кулаком в голову, від чого ОСОБА_10 впав на землю, сів зверху, прижавши праву руку коліном, та почав душити, а його дії він, ОСОБА_10 , сприйняв реально, як дії, що загрожували його життю і здоров`ю. Його пояснення повністю підтверджуються висновком експерта від 21 серпня 2024 року № 126. 
Вважає, що суд безпідставно за обставин цього провадження надав вагоме значення даним з висновку про те, що в області шиї ОСОБА_10 не виявлено жодних слідів удушення, та допиту в судовому засіданні лікаря травматолога, який також пояснив, що під час огляду на шиї не було жодних слідів удушення. 
Натомість суд не зважив на фактичні дані з пояснень ОСОБА_10 , що в цей день він був одягнений у військову форму: флісову кофту з високим коміром, що застібається під кінець шиї, та військовий бушлат, який теж застібається під кінець шиї. Звертає увагу, що про це зазначили й усі допитані в судовому засіданні свідки: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , потерпіла ОСОБА_8 . При цьому, свідок ОСОБА_17 , який працює лікарем травматологом в Сокальській ЦРЛ, пояснив, що якщо особу душити з невеликою силою, то слідів на шиї не буде, а якщо особу душити із застосуванням сили, то сліди залишаться. 
Вказує, що у ОСОБА_10 не було умислу на умисне вбивство, кваліфіковане за ч. 1 ст. 115 КК. Звертає увагу, що до того, як на місце події прибіг свідок ОСОБА_13 , у засудженого було достатньо часу за наявності умислу на вмисне вбивство потерпілого закінчити злочин та заподіяти смерть (в тому числі завдати удари ножем у життєво важливі органи потерпілого), чого він не зробив, хоча міг та мав таку можливість.
Вважає, що судами попередніх інстанцій не усунене протиріччя між показаннями свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_13 щодо причини бійки між ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , враховуючи, що показання свідка ОСОБА_15 підтвердив свідок ОСОБА_2 . 
Вважає також, що апеляційний суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про повторний допит свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_15 з метою усунення розбіжностей в їх показаннях, формально пославшись на положення ч. 3 ст. 404 КПК. 
Захисник вказує, що в обвинувальному акті та в оскаржених судових рішення неправильно зазначено час нанесення ударів ножем потерпілому - 01:30 17 квітня 2021 року, оскільки це сталося пізніше. 
Захисник також зазначає, що місцевий суд безпідставно вказав, що обвинувачений ОСОБА_10 проходив базову військову підготовку з вогнепальною та холодною зброєю, зокрема, з ураженням життєво важливих органів, оскільки в матеріалах кримінального провадження така інформація відсутня. Але навіть якщо припустити, що це відповідає дійсності, це навпаки свідчить про те, що в разі умислу на вчинення умисного вбивства йому ніщо не заважало довести це до кінця, шляхом завдання ударів ножем в життєво важливі органи, проте він цього не зробив, бо не мав такого умислу. 
Стверджує, що судами попередніх інстанцій не взято до уваги, що засуджений ОСОБА_10 є учасником бойових дій, солдатом, розвідником, який брав безпосередню участь у бойових діях в районі проведення ООС в Донецькій та Луганській областях у 2020 році. Його психічний та психологічний стан відрізняється від пересічного громадянина, в нього загострене почуття справедливості і інстинкту самозбереження. Протизаконна, систематична поведінка потерпілого ОСОБА_12 , а саме постійні, неодноразові образи, зневага, погроза вбивством, застосування фізичної сили (бійка), а в подальшому удару в голову, внаслідок якого ОСОБА_10 впав на землю, а потерпілий сів на груди засудженого та почав душити останнього обома руками, спровокували відповідну реакцію ОСОБА_10 , який діяв в стані необхідної оборони з метою уникнення тяжких наслідків, що загрожували його життю та здоров`ю.
Вказує, що попри те, що у висновку комісійної судово-психіатричної експертизи від 07 травня 2021 року № 218 констатовано, що на момент вчинення кримінального правопорушення засуджений не перебував у стані фізіологічного афекту, а також будь-якому емоційному стані, який міг би суттєво вплинути на його свідомість та діяльність, вказане не свідчить про відсутність інших проявів стану сильного душевного хвилювання в розумінні правозастосовних позицій Верховного Суду в постанові від 05 червня 2023 року у справі № 587/241/18. Разом із тим, вчинене у стані сильного душевного хвилювання вбивство, яке виявилося в перевищенні меж необхідної оборони або заходів, необхідних для затримання злочинця, слід кваліфікувати не за ст. 116 КК, а за ст. 118 КК.
Крім того, судами попередніх інстанцій не було враховано позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 19 вересня 2023 року у справі № 204/647/20, оскільки не було дотримано стандарту доведення поза розумним сумнівом.
З огляду на викладене, захисник вважає, що призначене за ч. 1 ст. 115 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років є надто суворим, таким що за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. 
Вказує, що засуджений ОСОБА_10 щиро жалкує про заподіяні наслідки у виді смерті потерпілого, про що неодноразово заявляв у судовому засіданні, проте просив врахувати і протиправну поведінку потерпілого ОСОБА_12 , дії якого він сприйняв як реальну загрозу своєму життю та здоров`ю, та діяв на їх відвернення.
Захисник також не погоджується з вирішенням цивільного позову щодо стягнення з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 1 500 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Вважає розмір моральної шкоди завищеним, визначеним без врахування усіх обставин справи, неправомірних дій потерпілого по відношенню до засудженого. Вважає, що справедливою і достатньою для відшкодування моральної шкоди потерпілому буде сума в розмірі 800 000 грн.
Зазначає, що засуджений ОСОБА_10 не мав змоги відшкодувати завдану шкоду в добровільному порядку в зв`язку з тим, що в нього відсутні будь-які грошові заощадження, нерухоме та рухоме майно. В майбутньому той має намір повністю відшкодувати потерпілому матеріальну шкоду та моральну шкоду в зазначеному вище розмірі. 
Від потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 надійшли письмові заперечення на касаційну скаргу, де вони просять залишити касаційну скаргу захисника без задоволення, а оскаржені судові рішення - без зміни, на обґрунтування чого наводять мотиви щодо спростування доводів касаційної скарги захисника. 
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджений та його захисник підтримали і просили задовольнити вимоги касаційної скарги.
Прокурор, потерпілі та їх представник заперечили проти задоволення вимог касаційної скарги, просили оскаржені судові рішення залишити без зміни. 
Інших учасників судового провадження було повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися, клопотань про особисту участь або відкладення судового засідання від них не надходило. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів виходить із такого. 
Як передбачено ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, наділений повноваженнями щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, при цьому не перевіряє судові рішення в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження чи неповноти судового розгляду, зазначені обставини є предметом перевірки суду апеляційної інстанції в межах та порядку, визначених приписами статей 404, 405 КПК.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, під час встановлення яких Суд має керуватися приписами статей 412-414 вказаного Кодексу.
За вимогами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення, тобто законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Згідно з ч. 3 ст. 373 КПК обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Відповідно до ст. 374 КПК у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, статті (частини статті) закону про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів, мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення. 
Положеннями ст. 94 КПК встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Як убачається з оскарженого вироку, фактичні обставини кримінального провадження місцевим судом встановлено на підставі досліджених в судовому засіданні доказів, серед яких, протокол огляду від 17 квітня 2021 року з фототаблицею до нього, протокол обшуку від 17 квітня 2021 року, протоколи проведення слідчого експерименту від 12 травня 2021 року з компакт-дисками з відеозаписами, висновок судово-психіатричного експерта від 07 травня 2021 року № 218, висновки експертів від 21 травня 2021 року № 629/2021-ім, № 630/2021-ім, від 07 червня 2021 року № 263/2021ц, № 276/2021ц, від 04 червня 2021 року № 276а/2021ц, № 259/2021, № 86/2021-мк, від 03 червня 2021 року № 261/2021ц, № 260/2021ц, від 14 травня 2021 року № 622/2021, № 262/21ц, від 18 травня 2021 року № 624/2021-ім, від 02 червня 2021 року № 628/2021-ім, від 09 червня 2021 року № 627/2021-ім, від 27 травня 2021 року № 669/2021-ім, № 670/2021-ім, від 12 травня 2021 року № 625/2021-ім, від 26 травня 2021 року № 668/2021-ім, від 23 квітня 2021 року № 623/2021-ім, № 626/2021-ім, від 22 квітня 2021 року № 020/2021, від 24 травня 2021 року № 043/2021, від 21 квітня 2021 року № 620/2021-ім, від 21 серпня 2024 року № 126, показання допитаних у судовому засіданні потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_2 , ОСОБА_14 , ОСОБА_22 , ОСОБА_16 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 та експертів ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 .
Оцінивши досліджені докази у їх взаємозв`язку, місцевий суд встановив, що в процесі спільного вживання алкоголю між ОСОБА_10 та ОСОБА_12 раптово виникли особисті неприязні відносини, які переросли у словесну суперечку та в подальшому у бійку, яка була припинена ОСОБА_13 . В зв`язку з бійкою ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_10 припинили вживати алкогольні напої та відправились додому. Відійшовши від місця вживання алкогольних напоїв на відстань близько 30 м, ОСОБА_12 завдав удар кулаком в область голови ОСОБА_10 , внаслідок чого останній впав на землю. Надалі ОСОБА_12 сів на груди ОСОБА_10 та почав душити останнього обома руками. Внаслідок вказаних дій ОСОБА_12 у ОСОБА_10 виник умисел на протиправне заподіяння смерті останньому та ОСОБА_10 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у виді смерті ОСОБА_12 та бажаючи їх настання, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, використовуючи власний розкладний ніж, який ОСОБА_10 , перебуваючи в позиції на спині дістав з набедреної кишені військових штанів та реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на умисне вбивство ОСОБА_12 близько 01:30 17 квітня 2021 року, тримаючи вказаний ніж у лівій руці завдав чотири удари ножем потерпілому ОСОБА_12 в область тулуба.
Визнавши доведеною винуватість засудженого ОСОБА_10 , суд кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 115 КК.
Водночас місцевий суд визнав безпідставними доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_10 діяв у стані необхідної оборони, що право на необхідну оборону виникло з моменту, коли потерпілий почав душити обвинуваченого. Спирався на те, що за висновком експерта на тілі обвинуваченого ОСОБА_10 , зокрема в області шиї, не виявлено жодних тілесних ушкоджень - слідів удушення. Крім того, взяв до уваги, що потерпілий ОСОБА_12 та обвинувачений ОСОБА_10 вживали алкогольні напої і перебували в стані алкогольного сп`яніння. Виходив із того, що ОСОБА_10 міг у будь-який момент залишити місце спільного вживання алкогольних напоїв, зокрема, після першої бійки з ОСОБА_12 .
Підсумовуючи, зазначив, що поведінка обвинуваченого не була спрямована на відвернення суспільно небезпечного посягання та захист, отже  ОСОБА_10 вчинив умисне вбивство, передбачене ч. 1 ст. 115 КК.
Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.
За приписами ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Здійснюючи апеляційний перегляд, суд зобов`язаний проаналізувати і зіставити з наявними у провадженні даними всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. У разі залишення поданої скарги без задоволення суд повинен переконливо аргументувати свою позицію, адже справедливість засудження не має викликати сумніву. Формальний апеляційний перегляд є несумісним із закріпленими у статтях 2, 7 КПК завданнями та загальними засадами кримінального провадження.
Переглянувши вирок суду першої інстанції за доводами апеляційної скарги захисника, суд апеляційної інстанції погодився із тим, що фактичні обставини встановлені правильно та підтверджені сукупністю доказів, які оцінені судом відповідно до вимог ст. 94 КПК, вірно покладені в основу висновку про доведеність винуватості  ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 115 КК.
Водночас цей суд дійшов переконання, що під час апеляційного перегляду не знайшли свого підтвердження доводи сторони захисту про те, що була реальна загроза життю обвинуваченого у момент нанесення останнім смертельного удару потерпілому.
Апеляційний суд виходив із того, що встановлені судом дії потерпілого ні за своїм характером, ні за об`єктивними проявами не доводять наявності факту суспільно небезпечного посягання достатньої інтенсивності, яке б створювало реальну загрозу заподіяння шкоди життю та здоров`ю ОСОБА_10 , що у свою чергу могло викликати невідкладну необхідність застосувати ніж (чотири рази по тулубу потерпілого). Матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б беззаперечно доводили наявність будь-яких дій з боку потерпілого ОСОБА_12 , які обвинувачений ОСОБА_10 сприйняв як реальну загрозу своєму життю та здоров`ю. 
Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про передчасність, необґрунтованість і суперечливість висновків в оскаржених рішеннях щодо застосування закону України про кримінальну відповідальність, зважаючи на таке. 
Основним питанням, яке мали вирішити суди попередніх інстанцій, чи були встановлені ними обставини такими, що давали підстави особі вважати, що на неї здійснюється посягання, яке несе в собі безпосередню і реальну загрозу. Для цього необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
Право на необхідну оборону виникає з моменту створення особою, яка здійснює посягання, реальної небезпеки заподіяння істотної шкоди охоронюваним суспільним відносинам (життю і здоров`ю), і діє до припинення таких дій і усвідомлення (реальної можливості усвідомити) особою, яка здійснює захист, факту остаточного припинення особою, яка посягає, суспільно небезпечних дій. 
При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 36 КК необхідна оборона від суспільно небезпечного посягання здійснюється шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Заподіяння шкоди особі, яка здійснює посягання, обумовлено необхідністю негайного відвернення або припинення такого посягання. Необхідність негайного відвернення або припинення суспільного небезпечного посягання виникає там і тоді, де і коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди нападнику загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів. 
З огляду на приписи ч. 2 ст. 36 КК, за якими кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади, безпідставними з огляду на зміст доводів сторони захисту є мотиви і висновки судів попередніх інстанцій в оскаржених рішеннях, які зводять право на необхідну оборону лише до тих випадків, коли особа не може в інший спосіб уникнути небезпеки від посягання. 
Будь-яка особа має право здійснювати захист від суспільно небезпечного посягання незалежно від того, чи могла вона уникнути небезпеки в інший спосіб, зокрема, залишити місце події, сховатися, втекти тощо. 
Закон надає право заподіяти необхідну і достатню фізичну шкоду особі, яка здійснює посягання, з метою його негайного припинення чи відвернення, і заохочує до реалізації такого права через відповідні приписи про правомірність відповідного фізичного впливу з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів.
Отже, наявність умислу на спричинення шкоди особі, що посягає, у тому числі умислу на її вбивство, не виключає перебування у стані оборони. Тому саме лише посилання судів на умисел та кількість здійснених ударів не спростовує позицію сторони захисту щодо перебування в стані необхідної оборони, як і посилання на можливість залишити місце події, оскільки така можливість не впливає на вирішення питання про те, чи перебувала особа в стані необхідної оборони.
Вирішуючи питання про спрямованість умислу і доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні умисного вбивства, суди попередніх інстанцій належним чином не зважили на встановлені під час судового розгляду обставини справи, як то обстановка і спосіб вчинення злочину, причини протиправного заподіяння шкоди потерпілому та поведінку останнього.
Висновки судів є непереконливими та суперечливими. За інкримінованими стороною обвинувачення і встановленими судами фактичними обставинами « ОСОБА_12 сів на груди ОСОБА_10 та почав душити останнього обома руками». 
При цьому, за усталеними правозастосовними позиціями небезпечне для життя чи здоров`я насильство може виявлятися не тільки в умисному заподіянні наслідків, ознаки яких визначено в ч. 2 ст. 125 КК, статтях 122, 121, 115 вказаного Кодексу, а й інших насильницьких діях, які не призвели до таких наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент їх вчинення, тобто створювали реальну загрозу заподіяння відповідної шкоди, яка натомість не настала з причин, що не залежали від волі особи, яка вчиняла відповідні дії. До таких насильницьких дій, зокрема, відноситься насильство, що мало характер придушення за шию. 
Суди попередніх інстанцій встановили, що потерпілий  ОСОБА_12 почав душити засудженого ОСОБА_10 обома руками, а тому твердження про те, що насильство з боку потерпілого (придушування за шию) не становило реальну небезпеку для життя і здоров`я засудженого, по суті є безпідставним за встановлених обставин. 
Той факт, що на тілі ОСОБА_10 , зокрема в області шиї, не виявлено слідів удушення, сам собою не обумовлює висновок про те, що удушення обома руками не є насильством, небезпечним для життя і здоров`я. 
Місцевий суд не співставив доводи сторони захисту з встановленими згідно фабули обвинувачення фактичними обставинами справи, які визнав доведеними, а апеляційний суд не навів належного мотивування вважати такий спосіб юридичної оцінки встановлених фактичних обставин обґрунтованим і правильним. Водночас в мотивах, покладених судами в обґрунтування кваліфікації, по суті йдеться про намагання спростувати ті фактичні обставини, які відображені у фабулі обвинувачення, визнаному доведеним. 
Разом із тим, ні вирок, ні ухвала не містять висновку, що фабула обвинувачення, викладена в обвинувальному акті, не відповідає фактичним обставинам справи, що суд встановив обставини, відмінні від тих, які інкримінує сторона обвинувачення.
В цій справі сторона захисту вказує на те, щовстановлені судами обставини притаманні обстановці необхідної оборони, натомість мотиви суду апеляційної інстанції щодо спростування доводів сторони захисту суперечать встановленим під час судового розгляду фактичним обставинам, з правильністю встановлення яких апеляційний суд погодився.
Всупереч вимогам кримінального процесуального закону щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості судових рішень, апеляційний суд ухвалив рішення, яке не відповідає приписам статей 370, 419 КПК, оскільки цей суд переконливо і відповідно до приписів закону України про кримінальну відповідальність не проаналізував тих обставин, які визначають момент виникнення права на здійснення необхідної оборони, враховуючи характер і спрямованість дій, вчинених з боку потерпілого, які характеризують момент їх припинення, співвідношення в контексті приписів ч. 3 ст. 36 КК між відповідними чинниками, які можуть вплинути на вирішення питання про юридичну оцінку дій обвинуваченого.
З огляду на те, що доводи сторони захисту про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність не отримали обґрунтованої оцінки під час апеляційного перегляду, Суд не розглядає похідні від висновків про кваліфікацію дій засудженого, висновки судів попередніх інстанцій про розмір призначеного йому покарання, яке сторона захисту вважає таким, що явно не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, адже вони напряму залежать від кримінально-правової кваліфікації інкримінованих дій. 
Разом із тим, з огляду на те, що за висновком комісійної судово-психіатричної експертизи від 07 травня 2021 року № 218 встановлено, що на момент вчинення кримінального правопорушення засуджений не перебував у стані фізіологічного афекту, а також будь-якому емоційному стані, який міг би суттєво вплинути на його свідомість та діяльність, і в касаційній скарзі відсутнє посилання на докази в матеріалах справи, які підтверджують прояви стану сильного душевного хвилювання в розумінні правозастосовних позицій Верховного Суду в постанові від 05 червня 2023 року у справі № 587/241/18, колегія суддів не вбачає підстав зважати на відповідні доводи сторони захисту як змістовні і обґрунтовані. 
Враховуючи, що ті недоліки судового розгляду, на які посилається сторона захисту, можуть бути усунуті під час нового апеляційного перегляду, касаційна скарга захисника підлягає задоволенню частково, оскаржена ухвала апеляційного суду - скасуванню на підставі приписів пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого суду необхідно ухвалити рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Згідно з ч. 3 ст. 433 КПК (у редакції Закону України від 18 жовтня 2022 року № 2690-IX) суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду в суді першої чи апеляційної інстанції.
Враховуючи, що ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, з метою запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК, та забезпечення можливості проведення нового розгляду судом апеляційної інстанції, Суд уважає за необхідне обрати обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_10 задовольнити частково.
Ухвалу Львівського апеляційного суду від 10 березня 2026 року щодо  ОСОБА_10 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Обвинуваченому ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 08 листопада 2026 року включно.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1   ОСОБА_2 ОСОБА_3