РІШЕННЯ
Іменем України
17 вересня 2026 року 
м. Київ
справа №990/278/26
адміністративне провадження № П/990/278/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Блажівської Н.Є.,
суддів: Білоуса О.В., Гончарової І.А., Желтобрюх І.Л., Шишова О.О.
розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу
за позовом  ОСОБА_1 
до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
І. РУХ СПРАВИ
ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , Позивач) 10 липня 2026 року звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС України, ВККС, Комісія, Відповідач), в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення ВККС України від 28 травня 2026 року №249/ас-26 у частині визначення кількості балів ОСОБА_1 за результатами проходження процедури кваліфікаційного оцінювання кандидат на посаду судді апеляційного загального суду та у частині визнання ОСОБА_1 таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді;
- зобов`язати ВККС України повторно розглянути питання про дослідження досьє, проведення співбесіди та визначення результатів кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного загального суду ОСОБА_1 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Ухвалою від 15 липня 2026 року Верховний Суд відкрив провадження у справі та вирішив розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
4 серпня 2026 року від Відповідача через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву та клопотання про залишення позову без розгляду.
11 серпня 2026 року через підсистему «Електронний суд» від Позивача надійшли заперечення проти клопотання про залишення позовної заяви без розгляду та відповідь на відзив.
ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ 
Указом Президента України від 25 липня 2013 року № 391/2013 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області строком на п`ять років та указом Президента України від 12 грудня 2019 року № 900/2019 призначено на посаду судді Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області.
Рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами) оголошено конкурс на зайняття 550 вакантних посад суддів в апеляційних судах (далі також- Конкурс).
ОСОБА_1  звернувся до Комісії у встановлений строк із заявою про участь у Конкурсі як особа, яка відповідає вимогам, визначеним пунктом 1 частини першої статті 28 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон), тобто має стаж роботи на посаді судді не менше 5 років.
Рішенням Комісії від 4 березня 2024 року № 147/ас-24 ОСОБА_1 допущено до проходження кваліфікаційного оцінювання та участі в конкурсі як такого, що в порядку та строки, визначені Комісією, подав всі необхідні документи та на день подання цих документів відповідає встановленим статтею 28 Закону вимогам до кандидата на посаду судді апеляційного суду.
Рішенням Комісії від 16 жовтня 2024 року № 319/зп-24 затверджено кодовані та декодовані результати тестування загальних знань у сфері права та знань зі спеціалізації апеляційного загального суду в межах Конкурсу. Визначено, що ОСОБА_1 за результатами першого етапу кваліфікаційного іспиту набрав 149 балів та допущений до другого етапу кваліфікаційного іспиту - тестування когнітивних здібностей.
Рішенням Комісії від 13 січня 2025 року № 9/зп-25 затверджено кодовані та декодовані результати тестування когнітивних здібностей. Встановлено, що ОСОБА_1 за результатами другого етапу кваліфікаційного іспиту набрав 49,7 бала та допущений до третього етапу кваліфікаційного іспиту - виконання практичного завдання зі спеціалізації апеляційного загального суду (цивільна спеціалізація).
Рішенням Комісії від 17 квітня 2025 року № 89/зп-25 затверджено декодовані результати третього етапу кваліфікаційного іспиту та загальні результати першого етапу «Складення кваліфікаційного іспиту» кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посади суддів апеляційних загальних судів у межах Конкурсу. Визначено, що ОСОБА_1 за виконання практичного завдання зі спеціалізації апеляційного загального суду отримав 120,5 бала; загальний результат першого етапу кваліфікаційного оцінювання - 319,2 бала; допущено ОСОБА_1 до другого етапу кваліфікаційного оцінювання - «Дослідження досьє та проведення співбесіди».
Комісією у складі колегії 28 травня 2026 року проведено співбесіду з ОСОБА_1 , досліджено матеріали досьє, рішення ГРД, усні та письмові пояснення кандидата на посаду судді, загальновідому та загальнодоступну інформацію щодо нього, а також інші обставини, документи та матеріали.
Рішенням ВККС № 249/ас-26 від 21 травня 2026 року за результатами розгляду питання про встановлення результатів спеціальної перевірки, дослідження досьє, проведення співбесіди та визначення результатів кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного загального суду ОСОБА_1 в межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами) вирішено:
- встановити, що під час проведення спеціальної перевірки не отримано інформації, яка може свідчити про невідповідність ОСОБА_1 вимогам до кандидата на посаду судді;
- визначити, що за результатами проходження процедури кваліфікаційного оцінювання кандидат на посаду судді апеляційного загального суду ОСОБА_1 набрав 422,86 бала;
- визнати ОСОБА_1 таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді.
Комісія на підставі дослідження інформації, що міститься в досьє, та співбесіди відповідність Позивача за критерієм особистої компетентності оцінила у 30,67 бала з огляду на наступні обставини та мотиви наведені в пунктах 67-96 Рішення: « ОСОБА_1 повідомив, що ефективне та вчасне здійснення ним правосуддя забезпечується завдяки фіксованому графіку судових засідань, плануванню та щоденні роботі з помічником та секретарем судового засідання. Зауважив, що докладає максимальних, в тому числі понаднормових, зусиль для вчасного прийняття рішень у справах. За словами кандидата, для цього він працює після завершення робочого часу й у вихідні дні, а іноді - в дні відпусток.
На запит Комісії від Автозаводського районного суду міста Кременчука та Подільського районного суду міста Києва (до якого кандидат був відряджений для здійснення правосуддя у період з 12 січня 2021 року до 11 січня 2024 року) надійшла інформація щодо періодів відсутності на робочому місці у зв`язку з перебуванням у відпустці, відрядження, тимчасовою непрацездатністю судді ОСОБА_1.
Водночас, згідно з відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР) кандидатом у періоди відсутності на робочому місці постановлено чисельну кількість судових рішень. Зокрема, у період здійснення правосуддя в Автозаводському районному суді міста Кременчука:
- з 17 до 21 серпня 2015 року кандидат перебував на лікарняному, однак постановив у цей період 42 судових рішення. Так, 17 серпня 2015 року кандидат постановив ухвали про відкриття провадження у справах № 524/6755/15-ц, № 524/6880/15-ц, № 524/6874/15-ц, № 524/6926/15-ц, № 524/6805/15-ц, № 524/6778/15-ц, № 524/4388/15-ц, № 524/4395/15-ц, № 524/4390/15-ц, №524/6843/15-ц, ухвалу про виправлення описки у справі № 524/4654/15-ц, ухвалу про надання строку для усунення недоліків у справі № 524/4970/15-ц; судові накази у справах № 524/6850/15-ц, № 524/6839/15-ц, № 524/6853/15-ц, № 524/6832/15-ц, № 524/6847/15-ц, № 524/6838/15-ц, №524/6841/15-ц, № 524/4113/15-ц, № 524/6836/15-ц, № 524/3991/15-ц, № 524/6825/15-ц, №524/3995/15-ц, № 524/4094/15-ц, № 524/6822/15-ц, № 524/3983/15-ц, № 524/6831/15-ц, №524/3976/15-ц, № 524/4092/15-ц. 18 серпня 2015 року кандидатом постановлено ухвалу про відновлення провадження у справі № 524/4070/15-ц. 20 серпня 2015 року він постановив ухвали про відкриття провадження у справах № 524/4076/15-ц, № 524/4203/15-ц, № 524/3845/15-ц, № 524/4478/15-ц, ухвали про відмову у задоволенні скарги на бездіяльність слідчого у справах № 524/5634/15-к, № 524/5635/15-к, ухвалу про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження № 524/11229/14-к, а також ухвалу про виправлення описки у справі № 524/2172/14-ц. Наступного дня, 21 серпня 2015 року, кандидат постановив ухвалу про відкриття провадження у справі № 524/4061/15-ц, ухвалу про надання дозволу на тимчасовий доступ до речей та документів у справі № 524/6912/15-к, а також ухвалу про відмову у задоволенні клопотання слідчого про надання тимчасового доступу до речей та документів у справі № 524/6814/15-к;
- з 3 до 27 листопада 2015 року кандидат перебував у щорічній основній відпустці, однак 10 листопада 2015 року постановив ухвалу про виправлення описки у справі № 524/7948/15-ц (про яку зазначено в інформації, наданій ГРД);
- з 4 до 6 січня 2016 року кандидат перебував у щорічній основній відпустці, однак 04 січня 2016 року постановив ухвалу у справі № 524/9302/16-ц;
- з 4 до 8 квітня 2016 року кандидат перебував у щорічній основній відпустці, однак 08 квітня 2016 року постановив ухвалу про виправлення описки у справі № 524/3087/15-а (про яку зазначено в інформації, наданій ГРД);
- 31 травня 2016 року кандидат перебував у щорічній основній відпустці, однак постановив того дня ухвалу про скасування судового наказу № 524/1333/16-ц, ухвали про відкриття провадження у справах № 524/3933/16-ц, № 524/3279/16-ц, № 524/3960/16-ц, а також ухвали про визнання заяви неподаною та повернення позивачу у справах № 524/3704/16-ц та № 524/3715/16-ц;
- з 26 червня до 21 липня 2017 року кандидат перебував у щорічній основній відпустці, однак 16 липня 2017 року видав судовий наказ у справі № 524/5664/17;
- з 1 до 04 вересня 2017 року кандидат перебував на лікарняному, однак постановив ухвалу у справі № 524/4938/17;
- 24 січня 2020 року кандидату надано день відпочинку за рахунок чергування, однак ним постановлено ухвали про відкриття провадження у справах № 524/365/20 та № 524/9192/19, а також ухвалу про тимчасовий доступ до речей за клопотанням слідчого у справі № 524/9419/19;
- з 05 до 08 серпня 2025 року кандидат перебував на лікарняному, однак постановив ухвалу про відкриття провадження у справі № 753/5812/25;
- 28 листопада 2025 року кандидату надано день відпочинку за рахунок чергування, однак ним постановлено ухвалу про відмову у видачі судового наказу у справі № 524/14675/25.
У період здійснення ОСОБА_1 правосуддя у Подільському районному суді міста Києва:
- згідно з наказом від 30 березня 2021 року № 18 кандидат з 31 березня до 02 квітня 2021 року був відсутній на робочому місці, проте 01 квітня 2021 року постановив ухвалу у справі № 2-Н-388/09;
- згідно з наказом від 22 жовтня 2021 року № 97 кандидат з 15 до 26 листопада 2021 року був відсутній на робочому місці, проте 19 листопада 2021 року постановив ухвалу про відкриття провадження у справі № 758/14615/21;
- 10 грудня 2021 року кандидату надано день відпочинку, однак того дня він постановив ухвалу про відкриття провадження у справі № 758/17366/21, прийняв постанови у справах про адміністративне правопорушення № 758/6901/21 та № 758/9993/21, рішення про розірвання шлюбу у справі № 758/14565/21, а також ухвалу про скасування судового наказу у справі № 758/16579/17;
- з 20 до 24 січня 2022 року кандидат перебував на лікарняному, однак 21 січня 2022 року постановив ухвалу у справі № 758/18310/21 та постанову у справі № 758/10387/21, а 24 січня 2022 року - ухвалу про витребування доказів у справі № 758/10703/21;
- з 25 до 28 січня 2022 року кандидат перебував на лікарняному, проте 28 січня 2022 року прийняв постанову в справі № 758/6926/21;
- відповідно до наказу від 15 липня 2022 року № 81 кандидат був відсутній на робочому місці з 25 до 29 липня 2022 року, однак 27 липня 2022 року прийняв постанову у справі № 758/11561/21 та ухвалу про відкриття провадження у справі № 761/41810/21;
- з 22 лютого до 1 березня 2023 року кандидат перебував на лікарняному, однак постановив 01 березня 2023 року ухвали у справах № 758/7254/22 та № 758/14710/21;
- відповідно до наказу від 5 травня 2023 року № 52/02-03 кандидат з 17 травня до 2 червня 2023 року був відсутній на робочому місці, проте 24 травня 2023 року постановив ухвалу про виправлення описки у справі № 758/8770/22;
- з 20 до 22 вересня 2023 року кандидат перебував на лікарняному, однак 20 вересня 2023 року постановив ухвали у справах № 758/11963/22 та № 758/4855/21, а 21 вересня 2023 року прийняв додаткове рішення у справі № 758/8309/23;
- відповідно до наказу від 04 жовтня 2023 року № 109/02-03 кандидат 26 жовтня 2023 року був відсутній на робочому місці, однак постановив того дня ухвали про виправлення описки у справах № 758/7808/23, № 758/2599/21;
- 16 листопада 2023 року кандидат перебував у відрядженні, однак прийняв ухвалу перегляд заочного рішення у справі № 758/6160/23 та ухвалу про задоволення клопотання слідчого про арешт майна у справі № 758/13154/23.Кандидат пояснив, що він не проводив судові засідання та не ухвалював судові рішення у періоди перебування у відпустках, відрядженнях або на лікарняному. Зі слів кандидата, у період відпусток він найчастіше виїжджав за межі міста, тому фізично не міг бути присутнім на робочому місці. Зазначив, що при внесенні рішень до ЄДРСР ймовірно припустився технічних помилок у датах їх постановлення. Помилки були викликані, зокрема, надмірним навантаженням у судах, в яких він працював.
Комісія критично оцінює пояснення кандидата щодо ймовірного помилкового зазначення дат постановлення судових рішень при їх внесенні до ЄДРСР, оскільки йдеться не про поодинокі випадки, а про значну кількість судових рішень, датованих періодами перебування кандидата у відпустках, відрядженнях та на лікарняному.
Незалежно від того, чи були відповідні рішення фактично постановлені у зазначені дати, чи при їх реєстрації було допущено помилки, відповідальність за належне оформлення та достовірність відомостей про судові рішення покладається на суддю.
На думку Комісії, чисельність таких невідповідностей свідчить про недостатньо відповідальне ставлення кандидата до контролю за оформленням процесуальних документів та внесенням відомостей до ЄДРСР, що негативно характеризує його за показником відповідальності.
Крім того, ознайомившись зі змістом ухвали у справі № 758/14710/21, постановленої кандидатом 1 березня 2023 року у період перебування на лікарняному, Комісією встановлено таке. Ухвалою від 13 січня 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Водночас копію цієї ухвали надіслано на електронну адресу заявника лише 28 серпня 2022 року, тобто більш ніж через сім місяців після її постановлення. При цьому в тексті ухвали зазначено, що її доставлено позивачу 22 серпня 2022 року, тобто раніше дати відправлення. Надалі, оскільки недоліки не було усунуто, ще через сім місяців, 01 березня 2023 року кандидат постановив ухвалу про повернення позовної заяви як неподаної.
Кандидат пояснив, що затримки надсилання документів були пов`язані зі звільненням секретаря судового засідання та зміною помічника судді восени 2022 року. За його словами, після звільнення секретаря було виявлено документи, які не були своєчасно надіслані учасникам справ, тому певний час він разом із новим помічником займався впорядкуванням таких матеріалів та усуненням накопичених недоліків у роботі. Водночас кандидат визнав, що відповідальність за належну організацію роботи несе особисто суддя.
Комісія звертає увагу, що відповідальність судді охоплює не лише ухвалення судових рішень, а й належну організацію роботи з розгляду справ, контроль за оформленням процесуальних документів, своєчасним їх направленням учасникам проваджень та достовірністю відомостей, що вносяться до ЄДРСР.
Надані кандидатом пояснення не усувають встановлених Комісією обставин. Незалежно від того, чи були наведені вище судові рішення фактично постановлені в дні відсутності кандидата на робочому місці, чи під час підготовки проєктів рішень було допущено помилки в датах їх постановлення, відповідальність за належну організацію роботи та контроль за достовірністю відповідних даних покладається на суддю.
Комісія також враховує обставини, встановлені щодо справи № 758/14710/21, у якій процесуальні документи надсилались через сім місяців після їх прийняття. Пояснення кандидата про кадрові зміни в його офісі та необхідність упорядкування документів, що не були своєчасно направлені учасникам справ, свідчать про наявність організаційних недоліків у роботі, контроль за якими також належить до сфери відповідальності судді.
На думку Комісії, наведене свідчить про недостатній рівень відповідальності кандидата в частині організації власної роботи та контролю за виконанням процесуальних дій, що враховується Комісією під час його оцінювання за показником «рішучість та відповідальність».
На думку Комісії, наведене свідчить про недостатній рівень відповідальності кандидата в частині організації власної роботи та контролю за виконанням процесуальних дій, що враховується Комісією під час його оцінювання за показником «рішучість та відповідальність».
Кандидат зазначив у письмових поясненнях, що під час повномасштабного вторгнення рф на територію України він кожні два дні чергував як слідчий суддя у Подільському районному суді міста Києва для розгляду невідкладних клопотань у кримінальних провадженнях.
Згідно з поясненнями кандидата усі судові рішення він приймає усвідомлено, здійснює оцінку їх наслідків та несе за них повну особисту відповідальність.
Водночас Комісією встановлено, що в ЄДРСР містяться 366 ухвал про виправлення описок, постановлених ОСОБА_1 в період здійснення ним правосуддя в Автозаводському районному суді міста Кременчука, та 129 таких ухвал, постановлених ним у Подільському районному суду міста Києва. У значній кількості випадків шляхом виправлення описок вносилися зміни до резолютивних частин судових рішень.
Кандидат пояснив значну кількість описок надмірним судовим навантаженням, а також великим обсягом матеріалів, що досліджувалися в окремих провадженнях. Крім того, він зазначив, що прагнув якнайшвидше виправляти виявлені помилки в постановлених рішеннях.
Комісія враховує, що виправлення описок є передбаченим законом механізмом усунення технічних неточностей у судових рішеннях та саме по собі не може розглядатися як негативна обставина.
Однак кількість ухвал про виправлення описок, постановлених кандидатом, є дуже значною. При цьому в багатьох випадках виправлення стосувалися не лише технічних помилок, а й резолютивних частин судових рішень.
На думку Комісії, така кількість виправлень свідчить про недостатній рівень уважності та відповідальності під час підготовки та перевірки проєктів судових рішень до їх постановлення. Посилання кандидата на надмірне навантаження та значний обсяг роботи можуть пояснювати причини виникнення окремих помилок, однак не усувають обов`язку судді забезпечувати належну якість підготовки процесуальних документів.
З огляду на викладене Комісія враховує встановлені обставини під час оцінювання кандидата за показником «рішучість та відповідальність».
Під час співбесіди з кандидатом також обговорено застосування ним інституту самовідводу судді. Так, під час розгляду справ № 534/1794/19, № 536/1744/21, № 536/1730/21, № 536/1805/21, № 536/206/22, № 524/4115/14-ц, № 524/1111/17 та № 758/17310/21 сторони заявляли відвід судді ОСОБА_1., проте у задоволенні таких заяв було відмовлено. Надалі у цих справах кандидат заявляв самовідвід.
На запитання Комісії про мотиви таких дій кандидат відповів, що заявлені йому відводи були необґрунтованими, тому підстав для їх задоволення не було. Водночас, зважаючи на висловлену сторонами категоричну недовіру до дій та рішень суду, він вважав доцільним заявити самовідвід з метою усунення будь-яких сумнівів в об`єктивності та неупередженості судового розгляду. Кандидат також зазначив, що не прагнув у такий спосіб самоусунутись від розгляду справ.
Комісія враховує пояснення кандидата про те, що заявлення самовідводів зумовлене прагненням усунути будь-які сумніви сторін щодо об`єктивності та неупередженості судового розгляду.
Комісія зауважує, що інститут відводу та самовідводу покликаний забезпечити розгляд справи незалежним і безстороннім судом у випадках наявності обставин, які об`єктивно можуть викликати сумнів у неупередженості судді. Сам по собі факт незгоди з процесуальними рішеннями суду або висловлення недовіри з надуманих мотивів не може слугувати підставою для його усунення від розгляду справи.
За встановлених обставин кандидат дійшов висновку про необґрунтованість заявлених йому відводів, тобто фактично визнав відсутність передбачених законом підстав для його усунення від розгляду справ. Проте надалі він заявляв самовідводи, посилаючись переважно на висловлену сторонами недовіру до суду.
На думку Комісії, такий підхід не повною мірою відповідає змісту інституту самовідводу та свідчить про недостатню готовність протистояти процесуальній поведінці учасників справи, спрямованій на усунення судді від розгляду справи за відсутності належних правових підстав. Суддя повинен бути здатним послідовно дотримуватися власної процесуальної позиції та продовжувати розгляд справи, якщо відсутні обставини, які об`єктивно перешкоджають його участі у провадженні.»
За критерієм соціальної компетентності ОСОБА_1 оцінено у 32,99 бала з огляду на те, що ВККС на підставі дослідження інформації, яка міститься в матеріалах досьє, та співбесіди дійшла висновку, що надана Позивачем інформація не дає достатніх підстав для висновку про високий рівень ефективності взаємодії з працівниками суддівського офісу, що враховується під час оцінювання відповідності кандидата цьому показнику.
Так, Комісія взяла до уваги пояснення Позивача щодо запровадження ним окремих організаційних практик взаємодії з помічником судді та секретарем судового засідання, зокрема проведення регулярних робочих нарад та використання внутрішніх механізмів перевірки готовності справ до розгляду.
Водночас Комісія дійшла висновку, що результати такої взаємодії не повною мірою узгоджуються з іншими встановленими під час оцінювання обставинами. Зокрема, Комісією виявлено значну кількість ухвал про виправлення описок, випадки несвоєчасного направлення процесуальних документів учасникам справ, а також чисельні невідповідності у датах постановлення кандидатом судових рішень, внесених до ЄДРСР. В окремих випадках виявлені недоліки ставали відомими кандидату лише після звільнення працівників та потребували подальшого впорядкування матеріалів справ. На думку Комісії, наведене свідчить про недостатню ефективність взаємодії кандидата з власним суддівським офісом.
Також формуючи висновок про те, що надана Позивачем інформація не дає достатніх підстав для висновку про високий рівень ефективності взаємодії з працівниками суддівського офісу, що Комісія зазначила, що ефективна взаємодія передбачає не лише запровадження внутрішніх організаційних процедур, а й досягнення практичних результатів їх застосування. Водночас встановлені під час оцінювання обставини свідчать про недостатній рівень поточного контролю за оформленням документів та своєчасністю їх направлення. Відповідно, на думку Комісії, наведені Позивачем механізми взаємодії забезпечували належну організацію роботи суддівського офісу
Також Комісією оцінено обставини, викладені в пунктах 70 - 82 та 85 - 96 Рішення, під кутом відповідності кандидата критеріям доброчесності та професійної етики та оцінено Позивача за вказаним критерієм в 0 балів.
Комісія врахувавши положення статті 15 Кодексу суддівської етики взяла до уваги, що в сукупності встановлені під час співбесіди обставини, пов`язані з чисельними випадками внесення до ЄДРСР судових рішень, датованих періодами відсутності кандидата на робочому місці, неналежною організацією контролю за оформленням процесуальних документів та їх своєчасним направленням учасникам проваджень, значною кількістю ухвал про виправлення описок, зокрема таких, що стосувалися резолютивних частин судових рішень, а також застосуванням кандидатом інституту самовідводу за відсутності об`єктивних підстав для усунення його від розгляду справ.
На думку Комісії, наведені обставини свідчать про наявність системних недоліків в організації кандидатом виконання своїх професійних обов`язків та здійсненні контролю за процесуальними діями, що є складовими показника сумлінності. Встановлені факти у сукупності ставлять під сумнів належний рівень дисциплінованості, ретельності та відповідальності Позивача під час здійснення правосуддя.
Також Комісією зауважено, що надані кандидатом пояснення не усунули зазначених сумнівів. Посилання на надмірне навантаження, кадрові зміни у суддівському офісі та прагнення уникнути конфлікту з учасниками процесу не спростовують встановлених обставин та не пояснюють їх системний характер.
3. АРГУМЕНТИ СТОРІН
ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА
Позивач зазначає, що Рішення в частині оскаржується з підстави, визначеної пунктом 4 частини третьої статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», як таке, що не містить посилання на визначені законом підстави ухвалення та мотивів, з яких ВККС України дійшла відповідних висновків.
Позивач покликається на те, що ВККС України під час ухвалення рішення від 28 травня 2026 року № 249/ас-26 в оскаржуваній частині діяла не у спосіб, що забезпечує справедливу, прозору та передбачувану процедуру кваліфікаційного оцінювання, не з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без належного дотримання права ОСОБА_1 на відповідь та без наведення мотивів, достатніх для такого істотного втручання у його право на участь у конкурсі на посаду судді апеляційного суду. 
Зазначає, що Відповідачем на стадії другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди» виконано не всі умови, визначені Законом для ухвалення законного і обґрунтованого рішення щодо підтвердження чи непідтвердження ОСОБА_1 здатності здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді. При цьому вказував на те, що проведена щодо нього процедура кваліфікаційного оцінювання не відповідала принципам юридичної визначеності та правової передбачуваності, як наслідок, не забезпечила йому справедливого доступу до суддівської кар`єри. 
Стверджував, що Рішення не містить належної аргументації, яка б дозволяла з достатньою чіткістю зрозуміти, чим керувалася ВККС України та не містить викладу конкретних фактів, які б з усією очевидністю породжували обґрунтований сумнів щодо відповідності ОСОБА_1 критеріям кваліфікаційного оцінювання аж до тієї міри, щоб унеможливити продовження його участі у конкурсі на посаду судді відповідного суду. Також у прийнятому рішенні не знайшли своєї оцінки пояснення ОСОБА_1 щодо порушених під час співбесіди питань
Покликався на те, що в Рішенні відсутня будь-яка оцінка його пояснень стосовно декларування твердження «Мною пройдено перевірку відповідно до Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» у декларації доброчесності судді за 2016 рік.
Вказував, що інформація щодо нього, яка була викладена у рішенні Громадської ради доброчесності від 29 квітня 2026 року і щодо якої йому було забезпечено можливість надати ґрунтовні пояснення із посиланням на докази, не стала підставою для ухвалення оскаржуваного рішення.
Наголошував, що його оцінка показникам критеріїв кваліфікаційного оцінювання була здійснена за результатами дослідження та обговорення в ході співбесіди інформації, яка не є частиною досьє кандидата на посаду судді, а була самостійно зібрана ВККС України за наслідками аналізу відомостей ЄДРСР, не була приєднана до матеріалів досьє кандидата на посаду судді апеляційного загального суду ОСОБА_1. та вперше оголошена Позивачу безпосередньо під час проведення співбесіди, завершеної ухваленням негативного для нього рішення. На думку Позивача вказані обставини з огляду на положення статті 85 Закону, пунктів 2.15, 6.19 Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затвердженого рішенням Комісії від 22 січня 2025 року № 20/зп-25 (далі також - Положення № 20/зп-25), свідчить про недотримання відповідачем процедури та принципів кваліфікаційного оцінювання. Зазначене порушення процедури призвело також до порушення вимог частини четвертої статті 84 Закону, згідно з якою кваліфікаційне оцінювання проводиться прозоро та публічно.
Покликався на те, що надання кандидату на посаду судді доступу для перегляду його досьє в повному обсязі є одним з інструментів, який забезпечує практичну можливість повноцінної участі кандидата в обговоренні результатів дослідження досьє. При цьому стверджував, що дослідження та обговорення в ході співбесіди інформації, яка не є частиною досьє кандидата на посаду судді, призвело також до порушення встановлених пунктом 6.21 Положення № 20/зп-25 правил проведення співбесіди та до фактичного позбавлення його прав, гарантованих кандидату на посаду судді пунктами 6.25 - 6.27 Положення № 20/зп-25.
Наполягає, що у процедурі співбесіди кандидату гарантується право бути заздалегідь обізнаним з матеріалами власного досьє, а також право завчасно надавати письмові пояснення та документи чи іншу інформацію, яка доповнює, спростовує чи уточнює дані досьє і можливість надати усні пояснення та коментарі безпосередньо під час співбесіди.
Вказує, що під час співбесіди було оголошено значну кількість нової та деталізованої інформації щодо здійснення ним правосуддя за значний і віддалений у часі період (за останні понад 10 років), яка заздалегідь не була систематизована і розкрита кандидату в досьє або окремим запитом. Водночас зазначає, що повідомляв ВККС України про те, що оголошена на засіданні інформація є для нього новою, пояснював причини, з яких він вважає оголошену інформацію неточною щодо фактів та зазначав, які документи можуть бути ним надані з метою доповнення, спростування та уточнення такої інформації.
Наголошує, що формальне виконання процедури щодо послідовного обговорення з кандидатом на посаду судді показників за критеріями кваліфікаційного оцінювання шляхом його опитування доповідачем і членами ВККС України та надання кандидатом відповідей і пояснень з поставлених питань не дорівнює реальній можливості надати ґрунтовні пояснення і документи з метою спростування фактів і сумнівів, які зрештою були покладені в основу рішення про непідтвердження позивачем здатності здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді.
Стверджує, що Рішення від 28 травня 2026 року № 249/ас-26 не є точним щодо фактів та обставин, а також щодо інформації про окремі процесуальні дії та рішення ОСОБА_1 під час здійснення правосуддя в Автозаводському районному суді міста Кременчука та у Подільському районному суді міста Києва, якими оперувала колегія ВККС України під час перевірки його відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання. На думку Позивача, інформація про окремі процесуальні дії та рішення ОСОБА_1 , яка була оголошена доповідачем під час співбесіди, суттєво відрізняється інформації, яка згодом була відображена у Рішенні. Відповідні неточності, як стверджує Позивач, є наслідком, зокрема, порушення Відповідачем правил формування досьє кандидата на посаду судді та нехтуванням правом ОСОБА_1 надати відповідь щодо обставини, які викликають сумнів у відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання.
Просить суд врахувати наступні обставини:
- у пункті 71 Рішення зазначено, що відповідно до наказу від 5 травня 2023 року № 52/02-03 кандидат з 17 травня до 2 червня 2023 року він був відсутній на робочому місці, водночас не враховано, що наказом від 31 травня 2023 року № 60/02-03 ОСОБА_1 було відкликано з відпустки, наданої на період з 1 червня 2023 року по 2 червня 2023 року;
- під час співбесіди головуючим оголошено, що згідно з відомостями ЄДРСР ОСОБА_1 у періоди відсутності на робочому місці постановлено 102 судові рішення. Разом з тим, у пункті 71 Рішення зазначені відомості про 81 судове рішення, які, за висновком Відповідача, були ухвалені Позивачем як суддею у періоди відсутності на робочому місці;
- судові рішення, зазначені у пункті 71 оскаржуваного рішення, були помилково ідентифіковані як такі, що ухвалені у періоди відсутності ОСОБА_1 на робочому місці;
- у пункті 85 Рішення Відповідачем зазначені жодним чином не підтверджені відомості про те, що у ЄДРСР містяться 366 ухвал про виправлення описок, постановлених ОСОБА_1 в період здійснення ним правосуддя в Автозаводському районному суді міста Кременчука, та 129 таких ухвал, постановлених ним у Подільському районному суді міста Києва. Разом з тим, ВККС України не зазначені відомості про дати постановлення таких ухвал та номери відповідних судових справ, а також про задані параметри здійснення пошуку інформації в Єдиному державному реєстрі судових рішень, які забезпечили отримання результату. Водночас, самостійно виконаний ОСОБА_1 аналіз відомостей ЄДРСР не підтверджує відповідні відомості;
- під час співбесіди головуючим оголошено, що ОСОБА_1 у дев`яти справах відмовляв у задоволенні заяв учасників справи про відвід та надалі заявляв про самовідвід від розгляду таких справ, водночас у пункті 91 Рішення зазначені відомості про 8 судових справ. Така інформація включає у себе виключно дані про номери судових справ, проте не розкриває фактичних мотивів як відмови у задоволенні заяв про відвід, так і наступного заявлення суддею самовідводу.
Зазначає, що з мотивувальної частини Рішення неможливо встановити у який саме момент Відповідачем було самостійно виявлено неточність оголошених на засіданні кількісних показників: під час закритого обговорення до ухвалення рішення чи під час написання мотивувальної частини прийнятого рішення. На думку Позивача, тривалість закритого обговорення не дає підстав вважати, що колегія до ухвалення Рішення мала змогу проаналізувати всі судові рішення ухвалені ОСОБА_1 які в ньому зазначені, що ставить під сумнів, що ВККС України на момент ухвалення оскаржуваного рішення оперувала та керувалися саме тими кількісними показниками, які зазначені в Рішенні, а не відомостями, оголошеними головуючим під час засідання та які згодом не знайшли свого підтвердження в ході підготовки мотивувальної частини прийнятого рішення. Своєчасне виявлення неточності оголошених на засіданні відомостей, як на те покликається Позивач, могло вплинути на результати голосування членами колегії з кожного окремого питання та щодо рішення про підтвердження чи непідтвердження позивачем здатності здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді в цілому.
Стверджує, що неповнота даних, якими керувалася ВККС України, насамперед, полягає у відсутності аналізу ухвал щодо виправлення описок на предмет результату вирішення відповідних заяв (постановлено ухвалу про виправлення описки чи про відмову в задоволенні заяви про виправлення описки), не з`ясовано у якому саме процесуальному документі виправлено описки (судове рішення чи виконавчий документ) та ким ухвалено судове рішення чи підписано виконавчий документ, у якому виправлено описки (суддею ОСОБА_1 чи іншим суддею, проте заяву відповідно до правил авторозподілу передано на вирішення судді ОСОБА_1.).
Покликається на те, що ВККС України критично оцінивши його пояснення щодо ймовірного помилкового зазначення дат постановлення судових рішень при їх внесенні до ЄДРСР, водночас відхилила його пропозицію надати докази, які підтверджують надані ним пояснення щодо особливостей направлення судових рішень до ЄДРСР та підтверджують висловлені ним твердження про те, що у періоди перебування у відпустках, відрядженнях або на лікарняному ним не проводились судові засідання та не ухвалювались судові рішення. При цьому зазначає, що узагальнені відомості з АСДС у формі таблиці щодо кожного судового рішення, вказаного у пункті 71 Рішення надано до суду разом із позовом та аналогічні відомості доступі до перегляду також у ЄДРСР та могли бути враховані Відповідачем при підготовці до проведення співбесіди.
Заперечує, що аналіз відомостей, що міститься в АСДС, свідчить про те, що мали місце 4 випадки підписання та надсилання судових рішень до ЄДРСР у дні оформлення документів про тимчасову непрацездатність та про надання дня відпочинку: 1 судове рішення за 17 серпня 2015 року (згодом того ж дня було відкрито листок тимчасової непрацездатності серії АГЧ № 530631) та 3 судових рішення за 24 січня 2020 року (згодом того ж дня було видано наказ від 24 січня 2020 року № 05-06.6 про надання дня відпочинку 24 січня 2020 року за рахунок чергування). На думку Позивача, відповідні дії з чотирма судовими рішеннями та відкриття листка тимчасової непрацездатності і надання дня відпочинку мали місце в один день, проте у різний час, такі обставини не виправдано розглядати як такі, що свідчать про несумлінність чи недостатню відповідальність.
Вказував, що надані ним пояснення щодо можливого допущення технічних помилок у датах постановлення судових рішень при їх внесенні до ЄДРСР не були очевидно необґрунтованими, мали об`єктивну основу та базувалися на положеннях чинного законодавства, проте були оцінені відповідачем критично виключно через їх кількість.
Цитуючи пункт 75 рішення зазначає, що наведене в ньому обґрунтування перетворює рішення ВККС України на декларативний акт, позбавлений логічного зв`язку між доказами, фактами та правовою кваліфікацією, що свідчить про певну внутрішню неузгодженість позиції та одночасно про визнання ВККС України неповноти встановлення нею фактичних обставин і, як наслідок, про неможливість однозначної кваліфікації дій ОСОБА_1 .
Покликається на те, що ВККС України, вказуючи на значну кількість судових рішень, датованих періодами перебування Позивача у відпустках, відрядженнях та на лікарняному, водночас не врахувала та не надала належним чином оцінку тому, що проаналізований нею період охоплює 10 років, а також те, що 53 % таких судових рішень були ухвалені протягом першого року роботи ОСОБА_1 на посаді судді, а інші 47 % - впродовж наступних десяти років роботи.
Стверджує. що в з пункту 88 Рішення є незрозумілим про які саме 366 та 129 ухвал про виправлення описки йдеться, адже і ньому не наведено реквізитів відповідних судових рішень. Відповідна інформація відсутня також у матеріалах досьє кандидата на посаду судді апеляційного загального суду ОСОБА_1 . При цьому вказує, що у якості джерела інформації про кількість постановлених ОСОБА_1 ухвал про виправлення описок Відповідач зазначає відомості ЄДРСР, проте не розкриває заданих параметрів пошуку, які забезпечили отримання таких результатів, що не дає змоги пересвідчитись у їх достовірності, у той час як самостійний пошук в ЄДРСР наведених Відповідачем даних не підтвердив. Водночас звертає увагу на те, що кількість ухвал, знайдених за вказаними вище параметрами пошуку, постановленими суддею ОСОБА_1, становить 7,72 % від загальної кількості аналогічних ухвал, постановлених усіма суддями Подільського районного суду міста Києва та 1,85 % від загальної кількості судових рішень, постановлених суддею ОСОБА_1 за період роботи у Подільському районному суді міста Києва.
Вказує, що у мотивувальній частині Рішення відсутні будь-які статистичні чи інші відомості, на підставі яких ВККС України дійшла висновку про те, що кількість постановлених суддею ОСОБА_1 ухвал про виправлення описок є дуже значною.
Цитуючи пункт 88 Рішення вказує на те, що висновок Відповідача щодо недопустимості виправлення технічних помилок у резолютивній частині судового рішення не є вмотивованим із посиланням на норми процесуального права та усталену практику їх застосування. При цьому зазначає, що ключовим обмеженням у застосуванні правового інституту виправлення описок є недопустимість зміни суті ухваленого судового рішення, а не заборона внесення виправлень до резолютивної частини судового рішення. А також вказує, що Рішенні відсутні посилання на випадки застосування ОСОБА_1 інституту виправлення описки у спосіб, який би призвів до зміни суті ухваленого рішення.
Звертає увагу на те, що описки та технічні помилки є об`єктивним наслідком опрацювання великого обсягу інформації, особливо в умовах надмірного навантаження, та є непоодиноким явищем у процесі підготовки судових та інших рішень. При цьому вказує, що навіть ВККС України не вдалося уникнути описок та технічних помилок при виготовленні тексту Рішення, а саме: в пункті 13 зазначено неправильну дату надходження до ВККС України рішення ГРД; в пункті 160 помилково зазначено спеціалізацію суду, а у пунктах 25, 69, 70, 85, 125, 126, 138, 141, 152 присутні описки.
Покликається на те, що викладені у рішенні від 28 травня 2026 року № 249/ас-26 судження ВККС України щодо змісту інституту самовідводу носять загальний характер, а висновок щодо неналежного застосування інституту самовідводу жодним чином не враховує індивідуальних обставин конкретних справ та мотивів, якими керувався ОСОБА_1., заявляючи самовідвід у судових справах № 534/1794/19, № 536/1744/21, № 536/1730/21, № 536/1805/21, № 536/206/22, № 524/4115/14-ц, № 524/1111/17 та № 758/17310/21 (зокрема, тієї обставини, що у чотирьох із восьми зазначених судових справ процесуальний статус позивача належав одній і тій самій особі).
Вказує, що сам факт того, що суддя відмовив у відводі, а згодом заявив самовідвід, не означає неправильного розуміння чи застосування інституту самовідводу. При вирішенні заяви про відвід суддя оцінює наявність передбачених законом об`єктивних підстав для відводу. Натомість самовідвід може ґрунтуватися не лише на формальних підставах, а й на усвідомленні суддею того, що у конкретній ситуації у сторін чи суспільства можуть виникнути сумніви щодо його неупередженості. Відмова у відводі означала лише відсутність передбачених законом об`єктивних підстав для усунення судді від розгляду справ, зазначених у пункті 91 оскаржуваного рішення. Подальший самовідвід був реалізацією права судді забезпечити довіру до правосуддя з урахуванням суб`єктивних та етичних аспектів ситуації, проявом поваги позивача до стандартів безсторонності та суспільної довіри до суду.
Наголошує, що належне обґрунтування висновку про невідповідність кандидата показнику «сумлінність» вимагає від Вищої кваліфікаційної комісії суддів України зазначення у прийнятому рішенні не лише наявність організаційно- управлінських недоліків у роботі судді, а й доведення відсутність мінімально прийнятного рівня відповідності та сумлінності. При цьому зазначає, що висновок по вказаному критерію Відповідачем сформовано без належного зважування позитивних фактів, без аналізу пропорційності, наслідків, співвідношення порушень до загального обсягу роботи та без пояснення, чому численні встановлені відповідачем позитивні характеристики не дають кандидату навіть мінімального позитивного бала за цим показником.
Резюмуючи вказує, що прийняття ВККС України саме кількісного показника (який не підтверджений матеріалами досьє чи змістом прийнятого рішення) як визначального та неврахування пояснень ОСОБА_1 щодо своєчасного реагування й усунення виявлених описок є проявом необґрунтованості прийнятого рішення, яка полягає у врахуванні не усіх обставин, що об`єктивно мають значення для перевірки відповідності позивача критеріям кваліфікаційного оцінювання.
Покликається на те, що сукупність усіх організаційно-управлінських недоліків, які, за висновком Відповідача, мали місце в роботі ОСОБА_1 , були покладені в основу кожного з рішень: як про недостатню рішучість та відповідальність, недостатню ефективність взаємодії кандидата з власним суддівським офісом, так і про невідповідність позивача показнику «сумлінність». Водночас за показником «рішучість та відповідальність» висталено середній бал 11,67 (пункт 103 оскаржуваного рішення), за показником «ефективна взаємодія» - 4,33 бал (пункт 128 оскаржуваного рішення), а за критерієм доброчесності та професійної етики, - 0 балів без належного наведення мотивів з яких ВККС України дійшла категоричного висновку саме про невідповідність Позивача показнику «сумлінність», а не про наявність сумнівів у його відповідності цьому показнику або про наявність підстав для зниження балів за кожне виявлене порушення.
Наполягає, що оголошення перерви або надання ОСОБА_1 розумного строку для подання додаткових пояснень і доказів було не формальним правом ВККС України, а необхідною процесуальною дією для забезпечення об`єктивності, неупередженості та повноти оцінювання. На думку Позивача, відмова надати йому таку можливість, призвела до того, що рішення було ухвалене без дослідження доказів, які могли мати істотне значення для правильного встановлення обставин. Така ситуація, як стверджує Позивач, є несумісною з вимогами належної адміністративної процедури та критеріями, визначеними частиною другою статті 2 КАС України. Як наслідок, фактична основа оскаржуваного рішення є неповною, неточною та внутрішньо суперечливою.
Вказує, що за відсутності чіткого розуміння, якими саме даними керувалася колегія Вищої кваліфікаційної комісії суддів України на момент голосування, неможливо перевірити, чи було її рішення результатом повного й об`єктивного дослідження фактичних обставин, чи воно було ухвалене на основі попередніх, неперевірених або згодом скоригованих припущень.
Наголошує, що ВККС України фактично ототожнила можливі технічні помилки, недоліки організації документообігу та наслідки надмірного навантаження з особистими якостями ОСОБА_1 , що свідчать про його невідповідність критеріям кваліфікаційного оцінювання. При цьому в рішенні відсутнє належне пояснення, чому саме такі обставини, навіть за умови їх підтвердження, є достатніми для оцінки сумлінності Позивача у 0 балів та для припинення його участі у конкурсі.
Вказує, що оцінювання доброчесності, професійної етики, особистої та соціальної компетентності не може зводитися до механічного підрахунку окремих технічних недоліків без з`ясування їх суті, причин, наслідків, давності, повторюваності, ставлення кандидата до таких недоліків і його подальшої поведінки. 
Наполягає, що рішення не містить достатньої аргументації щодо встановлених фактів, не демонструє повного та об`єктивного дослідження доказів, не містить належної оцінки пояснень позивача та не дозволяє перевірити, чи був негативний висновок результатом законної, обґрунтованої й пропорційної реалізації дискреційних повноважень.
ПОЗИЦІЯ ВІДПОВІДАЧА
Відповідач зазначає про те, що з аналізу змісту позовних вимог та обставин, якими Позивач їх обґрунтовує, вбачається незгода, саме з підставами ухвалення оскаржуваного рішення та мотивами, з яких Комісія дійшла відповідних висновків, а не з їх відсутністю, що не може бути підставою для скасування рішення Комісії.
Покликається на те, що доводи позовної заяви є необґрунтованими та ґрунтуються на вибірковому тлумаченні положень Закону та Положення № 20/зп-25.
Наполягає, що вмотивованість кожного критерію при прийнятті рішення ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні членами Комісії всіх показників кваліфікаційного оцінювання з точки зору достатності та взаємозв`язку і оцінюється за їх внутрішнім переконанням. Зазначений спосіб реалізації владних управлінських функцій відповідає меті кваліфікаційного оцінювання і повноваженням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
Зазначає, що конкурсна процедура та процедура кваліфікаційного оцінювання стосовно Позивача була проведена в порядку та відповідно до вимог чинного законодавства України, дії Комісії були повністю регламентовані нормами Закону та нормативними актами, прийнятими Комісією на основі положень Закону, будь-які порушення прав, свобод чи законних інтересів Позивача як учасника процедури конкурсу та кваліфікаційного оцінювання відсутні, оскаржуване рішення Комісії містить правові підстави та мотиви його ухвалення.
Вказує, що перелік інформації та документів, які може містити суддівське досьє, не є вичерпним. Водночас Положенням № 20/зп-25 передбачено, що одним із засобів встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання може бути дослідження загальновідомої і загальнодоступної інформації. При цьому зауважує, що відомості, отримані з ЄДРСР, який відповідно до Закону України «Про доступ до судових рішень» є відкритим державним інформаційним ресурсом, є загальнодоступною інформацією, яка може бути самостійним предметом дослідження Комісії під час проведення кваліфікаційного оцінювання.
Вказує, що наведені Позивачем твердження про те, що інформація з ЄДРСР не була приєднана до досьє та тому не могла використовуватися Комісією під час співбесіди, фактично зводяться до помилкового ототожнення досьє кандидата на посаду судді з єдиним можливим джерелом інформації для здійснення кваліфікаційного оцінювання.
Зазначає, що Положення № 20/зп-25 станом на час проведення співбесіди із Позивачем було оприлюднено у встановленому законом порядку, і ОСОБА_1 очевидно був ознайомлений із змістом Положення, і, відповідно, повинен був передбачити, що під час проведення співбесіди з ним може бути досліджена, в тому числі, загальновідома та загальнодоступна інформація. При цьому зміст понять «загальновідомий» і «загальнодоступний» також вказує на відсутність потреби з її попереднього включення до досьє кандидата на посаду судді для цілей ознайомлення із нею.
Зауважує, що матеріали досьє містять запити Комісії до судів у яких Позивач здійснював правосуддя щодо періодів відсутності Позивача на роботі, так і отримані у відповідь листи відповідних судів із такою інформацією. Саме ці документи стали джерелом встановлення відповідних обставин.
Підсумовуючи вказує, що для цілей кваліфікаційного оцінювання використання та обговорення Комісією у процесі проведення співбесіди із суддею (кандидатом на посаду судді) загальнодоступної і загальновідомої інформації не суперечить приписам Закону та відповідає вимогам Положення № 20/зп-25.
Не погоджуючись з доводами Позивача про порушення принципів відкритості та прозорості кваліфікаційного оцінювання зазначає, що Комісія діяла відповідно до вимог Закону та власних нормативних актів, забезпечивши формування електронних досьє та надання кандидатам доступу до них у порядку і строки, визначені відповідними рішеннями, відповідно право Позивача безперешкодного доступу та ознайомлення з матеріалами власного досьє було реалізоване належним чином.
Стверджує, що безпосередньо під час обговорення питань, що стосувалися ухвалення суддею рішень під час перебування у відпустці, лікарняному, відрядженні, а також рішень щодо виправлення описок та заявлення суддею самовідводів у розгляді справ під час всієї співбесіди, клопотань про необхідність оголошення перерви для підготовки відповідних пояснень чи надання доказів Позивачем заявлено не було. При цьому вказує, що Позивачем під час співбесіди було зазначено, що вказана інформація в тому обсязі, яка була зазначена доповідачем щодо ухвалених рішень під час перебування у відпустці, відрядженні, лікарняному є великою за обсягом в порівнянні з інформацією зазначеною у рішенні ГРД та надано усні пояснення щодо тих обставин, які з`ясовувались під час проведення співбесіди.
Зауважує, що Позивачу була надана розумна можливість давати пояснення та він не був позбавлений можливості клопотати про перерву під час співбесіди для зібрання та надання необхідної уточнюючої інформації, додаткових доказів, членами Комісії задавались Позивачу уточнюючі запитання, а обставини, що обговорювалися під час співбесіди охоплюються мотивувальною частиною рішення Комісії, ухваленого за наслідком дослідження досьє та проведення співбесіди. Водночас звертає увагу на те, що будь-яких доказів того, що Комісія відмовила кандидату у наданні пояснень або обмежила його у реалізації прав під час проведення співбесіди, Позивач не навів.
Узагальнюючи вказує, що твердження Позивача про незаконне використання інформації, яка нібито була відсутня у досьє кандидата, є помилковим, оскільки ґрунтується на неправильному розумінні змісту статей 85 та 86 Закону, ігнорують правову природу дослідження досьє як процесу аналізу, систематизації та перевірки отриманих відомостей, а також не підтверджує факту порушення права Позивача на надання пояснень. 
Вказує, що доводи про нібито неточність фактів та неповноту інформації, покладеної в основу рішення Комісії, не відповідають дійсності, оскільки відповідно до інформації наданої Комісії Подільським районним судом міста Києва вбачається, що відповідно до наказу від 5 травня 2023 року № 52/02-03 кандидат з 17 травня до 02 червня 2023 року був відсутній на робочому місці, наказом від 31 травня 2023 року № 60/02-03 Позивача було відкликано з відпустки, наданої на період з 1 червня 2023 року по 02 червня 2023 року. Відповідно 24 травня 2023 року Позивач постановив ухвалу про виправлення описки у справі № 758/8770/22 під час перебування у відпустці.
Зазначає, що оскаржуване рішення не ґрунтується на одному окремому факті чи одному кількісному показнику, а містить системний аналіз усіх встановлених обставин, досліджених під час кваліфікаційного оцінювання та співбесіди. Водночас вказує, що висновок про непідтвердження Позивачем здатності здійснювати правосуддя сформовано саме за результатами сукупної оцінки всіх матеріалів досьє, інформації з ЄДРСР, пояснень кандидата та інших відомостей, отриманих Комісією у межах визначених законом повноважень.
Зауважує, що Комісією співставлено інформацію надану на запит Комісії Автозаводським міста Кременчука та Подільського районного суду міста Києва щодо періодів відсутності на робочому місці у зв`язку з перебуванням у відпустці, відрядження, тимчасовою непрацездатністю судді ОСОБА_1. з відомостями ЄДРСР та встановлено чисельну кількість судових рішень постановлених кандидатом у періоди відсутності на робочому місці, що відповідає змісту пункту 71.
Вказує, що суду надано скріншоти з ЄДРСР щодо параметрів пошуку таких відомостей та звертає увагу, що під час проведення співбесіди з Позивачем було докладно обговорено питання щодо виправлення описок зокрема й в резолютивній частині рішень, ухвалених Позивачем, також щодо виправлення описок у власному імені судді та інші обставини. При цьому звертає увагу на те, що Позивач не заперечує факт великої кількості таких виправлень.
Наголошує, що Позивач не наводить, яким саме чином кількісна різниця між озвученими під час співбесіди та зазначеними в Рішенні обставинами могла вплинути на оцінку відповідності його критеріям кваліфікаційного оцінювання або змінити загальний висновок Комісії. На думку Відповідача твердження Позивача про можливий вплив таких уточнень на результати голосування є виключно припущеннями, які не підтверджене жодними належними доказами.
Узагальнюючи вказує, що наведені Позивачем окремі зауваження щодо кількісних показників або способу викладення окремих обставин не спростовують встановлених Комісією фактів, не свідчать про відсутність об`єктивної основи для висновків Комісії та не впливають на законність оскаржуваного рішення, яке ухвалене на підставі всебічної, повної та комплексної оцінки всієї сукупності матеріалів, які містяться в досьє кандидата на посаду судді у співставленні із загальновідомою та загальнодоступною інформацією.
Вказує, що доводи Позивача про невмотивованість висновків Комісії є безпідставними та зводяться до незгоди з результатами оцінки встановлених обставин, а не свідчать про відсутність мотивів у спірному рішенні. 
Наполягає, що оскаржуване рішення містить послідовний виклад встановлених Комісією фактів, пояснень кандидата, їх оцінку та мотиви, з яких Комісія дійшла відповідних висновків щодо ухвалення Позивачем судових рішень у період тимчасової відсутності на роботі, постановлення ним значної кількості ухвал про виправлення описок, а також особливостей застосування інституту самовідводу. При цьому відзначає, що висновки Комісії ґрунтуються на сукупності досліджених матеріалів суддівського досьє, загальновідомої та загальнодоступної інформації та поясненнях самого Позивача. На думку Відповідача, фактично Позивач просить суд здійснити повторну оцінку доказів та підмінити оцінку Комісії власною, що виходить за межі судового контролю.
Зазначає, що формування висновку про невідповідність Позивача показнику «сумлінність» було взято до уваги у сукупність встановлених під час співбесіди обставини, пов`язаних з чисельними випадками внесення до ЄДРСР судових рішень, датованих періодами відсутності кандидата на робочому місці, неналежною організацією контролю за оформленням процесуальних документів та їх своєчасним направленням учасникам проваджень, значною кількістю ухвал про виправлення описок, зокрема таких, що стосувалися резолютивних частин судових рішень, а також застосуванням кандидатом інституту самовідводу за відсутності об`єктивних підстав для усунення його від розгляду справ, що на думку Комісії свідчать про наявність системних недоліків в організації кандидатом виконання своїх професійних обов`язків та здійсненні контролю за процесуальними діями, що є складовими показника сумлінності. При цьому зауважує, що надані Позивачем пояснення не усунули зазначених сумнівів. Посилання на надмірне навантаження, кадрові зміни у суддівському офісі та прагнення уникнути конфлікту з учасниками процесу не спростовують встановлених обставин та не пояснюють їх системний характер.
Покликається на те, що за своєю правовою природою повноваження Комісії щодо проведення кваліфікаційного оцінювання суддів є дискреційними повноваженнями та виключною компетенцією її, як уповноваженого органу, постійно діючого у системі правосуддя України.
ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА, ВИКЛАДЕНА У ВІДПОВІДІ НА ВІДЗИВ
Позивач вважає, що відзив Відповідача містить переважно виклад фактичних обставин справи та норми права, які визначають підстави та порядок проведення кваліфікаційного оцінювання, відтворює зміст оскаржуваного рішення та включає заперечення відповідача лише щодо окремих підстав позову.
Вказує, що жоден із наведених у відзиві на позовну заяву доводів не спростовує ключових тверджень Позивача про те, що: рішення ґрунтується не на встановлених і доведених обставинах, фактах та доказах, а на припущеннях Комісії щодо фактів, які не були повідомлені кандидату до початку співбесіди та щодо яких позивачу не було забезпечено можливості навести спростування та ґрунтовні пояснення; рішення не є вмотивованим, адже не дозволяє з достатньою чіткістю розуміти, чим керувалася Комісія, за якими критеріями та методикою оцінювала показники діяльності позивача на посаді судді суду першої інстанції та з яких підстав відхилила пояснення кандидата, надані під час засідання.
Стверджує, що ним не заперечуються повноваження ВККС досліджувати та використовувати у процедурі кваліфікаційного оцінювання загальновідому і загальнодоступну інформацію, зокрема й інформацію ЄДРСР. Водночас, на думку Позивача, вирішальним джерелом оцінки відповідності позивача критеріям кваліфікаційного оцінювання стали не самі рішення, а створений Комісією аналітичний матеріал: відібраний масив судових справ, співвіднесення дат із періодами відсутності позивача на роботі, кількісні підсумки. При цьому зазначений аналітичний матеріал та методика його формування не були публічними та загальнодоступними, не містилися в досьє і не могли бути відтворені позивачем без отримання конкретного переліку справ.
Наполягає, що дозволивши встановлення відповідності кандидата на посаду судді критеріям кваліфікаційного оцінювання за наслідками дослідження загальновідомої і загальнодоступної інформації, пункт 2.16 Положення № 20/зп-25 не скасовує дію відповідних положень Закону та інших норм Положення № 20/зп-25, згідно з якими інформація саме стосовно кандидата на посаду судді мала бути долучена до досьє такої особи, що гарантувало б завчасне ознайомлення кандидата з такою інформацією та надання йому реальної можливості навести спростування, доповнення та пояснення щодо такої інформації.
Акцентує увагу на тому, що у наданому відзиві Відповідач фактично підтверджує доводи Позивача про те, що Вища кваліфікаційна комісія суддів України під час ухвалення оскаржуваного рішення використала власні аналітичні показники, які не були доведені до відома кандидата до початку співбесіди в будь-якій формі та щодо якого кандидату не було забезпечено реальної можливості підготувати пояснення, перевірити їх достовірність і надати заперечення.
Вказує, що Відповідачем не доведено, що Позивач як кандидат на посаду судді був завчасно ознайомлений із результатами такого аналізу та мав реальну можливість перевірити достовірність і повноту даних, надати пояснення щодо методики формування показників та спростувати зроблені на підставі такого аналізу висновки. Натомість Комісія, достеменно знаючи про новизну і значний обсяг інформації, що вперше оголошена позивачу безпосередньо на засіданні і стосувалася тривалого та віддаленого у часі період його діяльності, а також допускаючи можливу неточність даних, які стали вирішальними для ухвалення рішення, завершила оцінювання без забезпечення їх ефективної перевірки.
Стверджує, що надані Відповідачем докази підтверджують що Комісія здійснила поверхневий аналіз відомостей ЄДРСР та не пересвідчилася у тому, що кожне з судових рішень, яке містить в собі словосполучення «виправлення описки» є ухвалою саме про виправлення описки, а не про відмову у виправленні описки; описку виправлено у судовому рішенні, постановленому суддею ОСОБА_1, а не іншим суддею; у якому саме процесуальному документі виправлено описку (судове рішення чи виконавчий документ) та ким ухвалено судове рішення чи підписано виконавчий документ, у якому виправлено описки тощо. При цьому вказує, що пошук ухвал щодо виправлення описки, виконаний за співставними параметрами, але іншим користувачем, надає різний результат (що додатково підтверджує неприпустимість загального посилання Комісії на загальнодоступні відомості ЄДРСР без зазначення реквізитів кожної з ухвал про виправлення описки).
IV. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН ТА ОЦІНКА СУДУ
4.2. Щодо строку звернення до суду.
В позовній заяві Позивачем було викладено клопотання про поновлення строку звернення до суду. 
Позивач покликався на те, що на засіданні Вищої кваліфікаційної комісії України у пленарному складі 28 травня 2026 року у його присутності було оголошено вступну та резолютивну частини рішення про визнання ОСОБА_1 таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді. Водночас повний текст рішення від 28 травня 2026 року № 249/ас-26 оприлюднено на веб-сайті Комісії 11 червня 2026 року, що підтверджується листом Вищої кваліфікаційної комісії України від 01 липня 2026 року № 36-4068/26.
Зазначав про те, що 16 червня 2026 року звернувся до Вищої кваліфікаційної комісії України із заявою про надання копії оскаржуваного рішення, за результатами розгляду якої листом від 18 червня 2026 року № 36-3752/26 Відповідач надав копію рішення від 28 травня 2026 року № 249/ас-26 та додатково зазначив, що про наявність окремих думок щодо рішення не оголошувалося.
Наголошував на тому, що підстави свого позову він значною мірою обґрунтовує саме невмотивованістю прийнятого ВККС України рішення, про що він об`єктивно не міг дізнатися до моменту оприлюднення такого рішення на веб-сайті Комісії, тобто до 11 червня 2026 року.
Від Відповідача надійшло клопотання про залишення позову без розгляду. Обґрунтовуючи заявлене клопотання ВККС України зазначила про те, що Позивач достеменно знав про результат та підстави винесення оскаржуваного рішення вже 28 травня 2026 року, оскільки як вбачається з відеозапису засідання, був присутній як під час дослідження Комісією досьє та проведення співбесіди, так і при винесенні спірного рішення. Відповідно, на думку ВККС України, строк на оскарження рішення від 28 травня 2026 року №249/ас-26 сплив 29 червня 2026 року.
Також ВККС, покликаючись на постанову Велика Палата Верховного Суду від 20 листопада 2025 року у справі № 990/426/25, зазначила про те, що момент отримання повного тексту рішення Комісії від 28 травня 2026 року №249/ас-26 не замінює собою день, коли особа дізналася про порушення свого права та не впливає, як то в цьому випадку, на початок перебігу строку на оскарження такого рішення.
Позивачем подано заперечення проти клопотання про залишення позовної заяви без розгляду в яких він зазначив про те, що адміністративний позов до суду ним було подано через 29 днів після оприлюднення повного тексту оскарженого рішення на веб-сайті Комісії та через 22 дні після отримання належним чином засвідченої копії такого рішення.
Наголошував, що його присутність на засіданні Комісії 28 травня 2026 року та участь в обговоренні відповідних питань, а також ознайомлення з резолютивною частиною ухваленого рішення, не є тотожними обізнаності позивача з правовими підставами та мотивами прийняття оголошеного рішення. При цьому відзначив, що зміст самого рішення від 28 травня 2026 року № 249/ас-26 доводить, що перебіг співбесіди не розкривав Позивачу остаточних мотивів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
Також Позивач, пославшись на постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2025 року у справі № 990/294/25 та від 12 лютого 2026 року у справі № 990/366/25, зазначив, що фактично Велика Палата Верховного Суду сформувала підхід до вирішення питання про поновлення строку звернення до суду, встановленого частиною восьмою статті 122 КАС України, у подібних правовідносинах, відповідно до якого у разі, якщо адміністративний позов поданий у місячний строк з моменту отримання повного тексту рішення, тобто протягом періоду, що відповідає встановленій законодавцем загальній тривалості строку для підготовки та подання позовної заяви у вказаній категорії справ, є підстави для визнання поважними причин пропуску та для поновлення строку звернення до суду.
Надаючи оцінку доводам сторін, викладеним в клопотаннях про поновлення строку звернення до суду та про залишення позову без розгляду, суд зазначає наступне.
У статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Так, відповідно до частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно із частиною восьмою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя, ВККС України під час процедури проведення добору кандидатів на посаду судді, конкурсу на посаду судді чи призначення на посаду судді відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) встановлюється місячний строк.
Частиною першою статті 118 КАС України передбачено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається із часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Установлення законом строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
В постанові від 12 лютого 2026 року у справі № 990/366/25 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).
Також в зазначеній постанова Велика Палата Верховного Суду вказала, що з аналізу зазначених вище законодавчих норм убачається, що у випадку, коли особа вважає, що її права у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя, ВККС під час процедури проведення добору кандидатів на посаду судді, конкурсу на посаду судді чи призначення на посаду судді були порушені, вона має право звернутися до суду в більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту в судовому порядку.
Процесуальний закон (стаття 121 КАС України) передбачає можливість поновлення строку звернення до адміністративного суду у разі, якщо цей строк було пропущено з поважних причин.
Частиною другою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Тобто поняття «поважні причини пропуску процесуальних строків» є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду.
У разі якщо особа не знала про допущене порушення, але з певної дати повинна була про нього дізнатись, перебіг строку обчислюється саме з моменту, коли особа повинна була дізнатись про відповідне порушення її прав. Законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.
Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави виснувати про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Щоб переконатись, що особа могла і повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод, інтересів), суд повинен установити обставини, які б беззаперечно свідчили, що обізнаність особи була ймовірною, а ступінь ймовірності був високим і достатнім для висновку, що строк звернення до суду особа пропустила з поважних причин.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).
ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права в такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.
У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення в їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційних повноважень судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (параграф 41).
У своїй практиці ЄСПЛ сформував підхід, відповідно до якого встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинне застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, необхідно звертати увагу на обставини справи [справи «Белле проти Франції» (Bellet v. France), «Ільхан проти Туреччини» (Ilhan v. Turkey), «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» та інші].
Позивач звернувся до суду позовом в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення ВККС України від 28 травня 2026 року №249/ас-26 в частині.
Поважність причин пропуску строку на звернення до суду Позивач обґрунтовує тим, що хоча й його присутності на засіданні ВККС України 28 травня 2026 року було оголошено вступну та резолютивну частини оскаржуваного рішення, водночас його повний текст було оприлюднено на веб-сайті Комісії 11 червня 2026 року, що підтверджується листом Вищої кваліфікаційної комісії України від 1 липня 2026 року № 36-4068/26.
Відповідачем не заперечує факт того, що текст рішення від 28 травня 2026 року №249/ас-26 було оприлюднено 11 червня 2026 року.
Також Позивач наголошує на тому, що підстави свого позову він значною мірою обґрунтовує саме невмотивованістю прийнятого ВККС України рішення, про що він об`єктивно не міг дізнатися до моменту ознайомлення з його повним текстом.
Водночас Позивач покликався на те, що 16 червня 2026 року звернувся до Вищої кваліфікаційної комісії України із заявою про надання копії оскаржуваного рішення, за результатами розгляду якої листом від 18 червня 2026 року № 36-3752/26 відповідач надав копію рішення від 28 травня 2026 року № 249/ас-26 та додатково зазначив, що про наявність окремих думок щодо рішення не оголошувалося.
Відповідно до частин першої та п`ятої статті 92 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ВККС є державним колегіальним органом суддівського врядування, який на постійній основі діє у системі правосуддя України. Порядок роботи ВККС визначається цим Законом. Процедурні питання діяльності Комісії відповідно до цього Закону визначаються Регламентом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
Регламент Вищої кваліфікаційної комісії суддів України затверджено рішенням Комісії 13 жовтня 2016 року № 81/зп-16 (в редакції рішення ВККС 19 жовтня 2023 року № 119/зп-23; далі також - Регламент).
Відповідно до пункту 105 Регламенту рішення Комісії, її палат та колегій викладаються у письмовій формі. Рішення складається із вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин.
Пунктом 195 Регламенту передбачено, що рішення Комісії за результатами засідань Комісії оприлюднюються на вебсайті Комісії не пізніше п`яти робочих днів після складання їх повного тексту та підписання членами Комісії.
Так, предметом оскарження в межах заявленого позову є рішення ВККС України від 28 травня 2026 року №249/ас-26, яким Комісія, зокрема, визнала Позивача таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді
Вступна та резолютивна частини вказаного рішення були проголошені на засіданні ВККС України 28 травня 2026 року, яке проводилося відкрито за участю Позивачки.
Відповідно до листа ВККС України від 1 липня 2026 року № 36-4068/26 рішення від 28 травня 2026 року №249/ас-26 оприлюднено на офіційному вебсайті комісії 11 червня 2026 року.
Відповідно, з моменту розміщення на офіційному вебсайті ВККС оскаржуваного рішення Позивач мав можливість ознайомитися з висновками, прийнятими Комісією за результатами її кваліфікаційного оцінювання.
Основним аргументом, який покладено в основу підстав пропуску строку звернення до суду із цим адміністративним позовом, зазначено факт необізнаності Позивача з мотивами прийняття оскаржуваного рішення.
Надаючи оцінку таким посиланням Позивача суд зазначає, що в питаннях застосування інституту строків в адміністративному процесі потрібно враховувати:
- момент настання події, з якої має починатися відлік процесуального строку оскарження її протиправності;
- правничу ситуацію, яка б дозволяла з`ясувати, чи знала особа, право якої порушене, або мала б знати (дізнатися) про ухвалення, зокрема, певного рішення, яке спонукає до активних дій, до поведінки, націленої на своєчасний вибір форми та способу виправлення й усунення шкідливої дії цього рішення, але свідомо нічого не робить або сподівається на виправлення помилки тим, хто її допустив;
- умови, за яких мають вчиняються активні дії, спрямовані на реалізацію права на оскарження дій, бездіяльності чи рішення того, хто діями, бездіяльністю чи певним рішенням порушив права, свободи чи зачепив інтереси особи, яка про це стверджує; крім того, особа повинна своєчасно звернутися за захистом порушеного права.
Також суд звертає увагу, що можливість учасника справи реалізувати своє право на подання позову / заяви має корелювати з обізнаністю цієї особи з мотивами прийняття відповідного рішення. Обізнаність з правовими підставами та мотивами прийняття рішення зумовлює виникнення в особи інтересу у зверненні до суду щодо захисту своїх прав, свобод та інтересів у разі виявлення їх порушення та надалі дає змогу підготувати аргументовану позовну заяву.
Лише з моменту розміщення оскаржуваного рішення на офіційному вебсайті ВККС Позивач мав можливість ознайомитися з його змістом та встановити факт порушення своїх прав, оскільки в день його ухвалення Позивач був ознайомлена лише з вступною та резолютивною частинами, без відома мотивів, покладених в основу рішення, що унеможливлювало його оскарження.
Отже, за встановленими обставинами у цій справі, оскільки 28 травня 2026 року оголошено вступну та резолютивну частину спірного рішення ВККС, то строк на оскарження цього рішення становить до 28 червня 2026 року. Водночас маючи об`єктивну можливість ознайомитись з повним текстом рішення від 28 травня 2026 року №249/ас-26 лише після його оприлюднення 11 червня 2026 року Позивач мав цілком логічно сподіватися на поновлення строку звернення до суду. 
Враховуючи наведе наявні достатні підстави для поновлення строку на звернення до суду відповідно до статті 121 КАС України та відповідно відсутні підстави для завишення позову без розгляду.
Надавши оцінку заявленим клопотанням та доказам, які долучені до матеріалів справи на підтвердження поважності пропуску строку звернення до суду, колегія суддів Верховного Суду, з урахуванням звернення позивача в місячний строк після ознайомлення з текстом оскаржуваного рішення, дійшла висновку про задоволення заяви Позивача про поновлення строку звернення до суду й поновлення цього строку та відмови у задоволенні клопотання Відповідача про залишення позову без розгляду.
4.2. Щодо проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді загального апеляційного суду
Статтею 6 Конституції України визначено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
За правилами частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведені конституційні приписи поширюються й на Вищу кваліфікаційну комісію суддів України як державний орган суддівського врядування, який на постійній основі діє у системі правосуддя України та уповноважений, з-поміж іншого, проводити кваліфікаційне оцінювання суддів і кандидатів на посаду судді та конкурси на зайняття вакантних суддівських посад.
Відповідно до частини другої статті 128 Конституції України призначення на посаду судді здійснюється за конкурсом, крім випадків, визначених законом.
Згідно з частиною першою статті 28 Закону суддею апеляційного суду може бути особа, яка відповідає вимогам до кандидатів на посаду судді, за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердила здатність здійснювати правосуддя в апеляційному суді, а також відповідає одній із таких вимог: 1) має стаж роботи на посаді судді не менше п`яти років; 2) має науковий ступінь у сфері права та стаж наукової роботи у сфері права щонайменше сім років; 3) має досвід професійної діяльності адвоката, в тому числі щодо здійснення представництва в суді та/або захисту від кримінального обвинувачення щонайменше сім років; 4) має сукупний стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) відповідно до вимог, визначених пунктами 1-3 цієї частини, щонайменше сім років.
Особливості проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді апеляційного суду визначені статтею 79-3 Закону. За частиною другою цієї статті у конкурсі на зайняття вакантної посади судді апеляційного суду може брати участь особа, яка відповідає вимогам до кандидата на посаду судді, за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердила здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді та з відповідною спеціалізацією, а також відповідає одній із вимог, визначених частиною першою статті 28 (для апеляційного суду).
За змістом пунктів 2 та 4 частини четвертої статті 79-3 Закону Вища кваліфікаційна комісія суддів України проводить кваліфікаційне оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного суду; за результатами кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посаду судді апеляційного суду ухвалює рішення про підтвердження або непідтвердження здатності таких кандидатів здійснювати правосуддя у відповідному суді.
За частиною першою статті 88 Закону Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді. Якщо Громадська рада доброчесності у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, Вища кваліфікаційна комісія суддів України може ухвалити вмотивоване рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане двома третинами голосів призначених членів Комісії, але не менше ніж дев`ятьма голосами.
Частиною другою статті 88 Закону передбачено, що суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.
Водночас частина третя статті 88 Закону № 1402-VIII встановлює Рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:
1) склад членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;
2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання;
3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;
4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
Доводи Позивача фактично зводяться до того, що прийняте у складі рішення не містить посилань на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
Для перевірки обґрунтованості зазначених доводів Суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо меж судового контролю у спорах щодо оскарження рішень ВККС України, прийнятих в рамках добору на посаду судді. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2026 року у справі № 990/301/25 зазначила, що ВККС України є уповноваженим суб`єктом з питань проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді та прийняття рішення за його результатами, тобто є суб`єктом владних повноважень, на дії якого поширюються вимоги, встановлені статтею 2 КАС України.
Судовий контроль за реалізацією суб`єктами владних повноважень їхніх дискреційних повноважень здійснюється за визначеними частиною другою статті 2 КАС України критеріями, зокрема, чи діяли вони на підстав і, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, добросовісно, розсудливо.
При цьому, якщо суд установить, що діяльність органу державної влади не відповідає хоча б одному з визначених у частині другій статті 2 КАС України критеріїв, це може бути підставою для задоволення позову щодо оскарження відповідних дій (бездіяльності) чи рішення, якщо така діяльність порушує права, свободи та інтереси позивача.
У свою чергу, Велика Палата Верховного Суду підтвердила в означеній постанові зокрема, що повноваження Комісії стосовно оцінювання кандидата на посаду судді є дискреційними та є виключною компетенцією її як уповноваженого органу, який на постійній основі діє в національній системі судоустрою.
Жоден суб`єкт, у тому числі й суд, не вправі втручатися у здійснення Комісією компетенції щодо оцінювання кандидатів на посаду судді в межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів.
Повноваження Комісії щодо оцінки встановлених щодо кандидата на посаду судді обставин на предмет відповідності його критерію доброчесності є дискреційними. Рішення приймається за внутрішнім переконанням членів Комісії.
Мета дискреції (розсуду) адміністративного органу зводиться до того, що:
- завдяки дискреції забезпечується індивідуалізація та справедливість вирішення тих або інших справ, оскільки вони розглядаються в межах конкретних обставин, які можуть бути враховані відповідним суб`єктом;
- такі повноваження сприяють адміністративній гнучкості, дозволяючи адміністративним органам, які приймають рішення, адаптуватися до мінливих обставин та пріоритетів (за умови дотримання обмежень законності та розумності) та сприяють підвищенню ефективності (раціональності) та оперативності управлінської діяльності;
- дискреція дозволяє максимально повно врахувати права, свободи та інтереси приватної особи і особливо під час їх зважування з публічним інтересом.
Разом з тим наділення ВККС України свободою розсуду під час оцінки відповідності кандидата на посаду судді критеріям доброчесності не означає, що такий розсуд не має меж. У всякому випадку межа розсуду виключає свавільність дій та використання наданих повноважень не з легітимною метою, тобто не з метою, задля досягнення якої повноваження надані. Іншими словами, процедура оцінювання кандидата повинна бути правовою. У свою чергу правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципів законності та верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади.
Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року під дискреційним потрібно розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.
Європейський суд з прав людини (далі також - ЄСПЛ) послідовно висловлює правову позицію, згідно з якою надання правової дискреції органам влади у вигляді необмежених повноважень є несумісним з принципом верховенства права, і закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, та порядок її здійснення з урахуванням законної мети цього заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання (рішення від 2 листопада 2006 року у справі "Волохи проти України", від 2 серпня 1984 року у справі "Мелоун проти Сполученого Королівства").
Правовладдя вимагає, щоб будь-яка дискреція не була так необмеженою, щоб стати потенційно свавільною. Жодна дискреція не може бути юридично безмежною.
Наведене дає підстави стверджувати, що межі дискреції Комісії у конкурсній процедурі на посаду судді апеляційного суду, зокрема і ухвалення рішення за результатами проведення співбесіди з кандидатами, не можуть бути неосяжними та повинні підлягати зовнішньому публічному контролю. Обсяг і ступінь мотивації рішення залежить від конкретних обставин, які були предметом розгляду, але у будь-якому випадку має показувати, наприклад, що доводи / пояснення кандидата на посаду судді взято до уваги, і, що важливо, давати розуміння, чим керувалася Комісія, коли оцінювала цього кандидата.
Отже, законодавець визначив вичерпний перелік підстав, з яких рішення Комісії, ухвалене за результатами кваліфікаційного оцінювання, може бути скасоване судом. Таке законодавче регулювання зумовлене особливим характером дискреційних повноважень Комісії у сфері оцінювання компетентності, доброчесності та професійної етики судді (кандидата на посаду судді) і означає, що суд, здійснюючи контроль за рішенням Комісії, не може перебирати на себе її повноваження та переоцінювати професійний рівень кандидата чи кількість набраних ним балів, а перевіряє дотримання Комісією визначеної законом процедури ухвалення рішення, меж наданих їй повноважень та вимог щодо вмотивованості рішення.
Водночас відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Тобто судовий контроль за реалізацією суб`єктами владних повноважень їхніх повноважень здійснюється за визначеними частиною другою статті 2 КАС України критеріями у системному зв`язку з положеннями частини третьої статті 88 Закону № 1402-VIII, які окреслюють межі такого контролю стосовно рішень Комісії, ухвалених за результатами кваліфікаційного оцінювання.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово, зокрема у постанові від 12 березня 2026 року у справі № 990/261/25, вказувала, що: 
"…ВККС відповідно до свого статусу, повноважень, встановленого законом порядку, мети і завдань, які перед нею стоять, вільна у виборі будь-яких підстав і, керуючись власною оцінкою цих підстав, вправі засумніватися у відповідності кандидата на посаду судді критеріям та умовам, за яких можливе внесення рекомендації про призначення на посаду судді".
"… завдання ВККС в рамках процедури конкурсного призначення на посаду судді апеляційного суду полягає в тому, щоб сформувати професійний суддівський корпус, який, здійснюючи правосуддя іменем України, має також утверджувати довіру до судової влади. Іншими словами, посада судді передбачає не тільки високий професійний рівень особи, яка займає цю посаду чи претендує на її зайняття, але також відповідні особистісні якості, які необхідні для виконання професійних обов`язків на цій посаді, адже здійснення правосуддя, як і його сприйняття (розуміння таким) у соціумі, вимагає передовсім від "носія" (представника) судової влади (як і від того / тих, хто претендує(-ють) ним / ними стати) дотримуватися гідної поведінки не лише в межах професійної роботи, але й повсякчас, що таким чином має сприяти утвердженню у суспільстві та державі авторитету судової влади та верховенства права".
З огляду на викладене Верховний Суд перевіряє оскаржуване рішення ВККС України від 28 травня 2026 року №249/ас-26 в оскаржуваній частині на відповідність наведеним критеріям з урахуванням підстав, визначених частиною третьою статті 88 Закону № 1402-VIII, та доводів Позивача.
Позивач, не погоджуючись з Рішенням № 249/ас-26, покликається на те, що час співбесіди досліджувала відомості, які не були включені до його досьє, воно містить неточні та суперечливі фактичні дані щодо обставин, які стали підставою для зниження балів, водночас не містить належного правового обґрунтування та посилань на конкретні фактичні дані, які б спростовували презумпцію доброчесності кандидата або вказували на умисне порушення норм етики.
Надаючи доводам Позивача взаємозв`язку з необхідністю перевірки оскаржуваного рішення на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України, Суд звертає увагу на таке правове регулювання.
Відповідно до частини першої статті 83 Закону кваліфікаційне оцінювання проводиться Вищою кваліфікаційною комісією суддів України з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.
Частиною другою статті 83 Закону встановлено, що критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність.
За частиною п`ятою статті 83 Закону порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.
Згідно з частиною першою статті 85 Закону кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: 1) складання кваліфікаційного іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди. Рішення про черговість етапів проведення кваліфікаційного оцінювання ухвалює Вища кваліфікаційна комісія суддів України. Сукупна кількість балів, які суддя (кандидат на посаду судді) може отримати на етапі дослідження досьє та проведення співбесіди, не може перевищувати 50 відсотків максимальної кількості балів кваліфікаційного оцінювання.
Відповідно до частини дев`ятої статті 85 Закону співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження досьє.
Як передбачено частинами восьмою та дев`ятою статті 69 Закону кандидат на посаду судді відповідає критерію компетентності, якщо він володіє знаннями у сфері права та вміє їх застосовувати, має навички юридичного письма та правничої аргументації, когнітивні здібності.
Кандидат на посаду судді відповідає критерію доброчесності, якщо відсутні обґрунтовані сумніви у його незалежності, чесності, неупередженості, непідкупності, сумлінності, у дотриманні ним етичних норм, у його бездоганній поведінці у професійній діяльності та особистому житті, а також щодо законності джерел походження його майна, відповідності рівня життя кандидата на посаду судді або членів його сім`ї задекларованим доходам, відповідності способу життя кандидата на посаду судді його попередньому статусу.
Статтею 86 Закону урегульовано порядок отримання інформації під час проведення кваліфікаційного оцінювання. Так, за частиною першою цієї статті для формування суддівського досьє (досьє кандидата на посаду судді) і проведення кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді) Вища кваліфікаційна комісія суддів України має право безоплатно отримувати інформацію та копії документів і матеріалів (у тому числі з обмеженим доступом) щодо судді (кандидата на посаду судді) та членів його сім`ї або близьких осіб від будь-яких осіб, які є власниками або розпорядниками інформації (документів, матеріалів), що запитуються. Такі особи зобов`язані протягом десяти днів з дня отримання запиту надати інформацію (документи, матеріали), що запитується.
Частиною п`ятою статті 86 Закону передбачено, що у разі необхідності направлення запиту, вказаного в частині першій цієї статті, Вища кваліфікаційна комісія суддів України має право зупинити проведення кваліфікаційного оцінювання на період, необхідний для отримання відповідної інформації.
На виконання частини п`ятої статті 83 Закону рішенням Комісії від 22 січня 2025 року № 20/зп-25 затверджено Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення (далі - Положення про кваліфікаційне оцінювання).
Пунктами 1.3- 1.4 цього Положення передбачено, що завданням кваліфікаційного оцінювання є встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) вимогам до посади судді за критеріями компетентності (професійна, особиста, соціальна), доброчесності та професійної етики згідно з визначеними показниками. Основними принципами кваліфікаційного оцінювання є автономність, запобігання конфлікту інтересів, об`єктивність, неупередженість, прозорість, публічність, рівність умов для суддів (кандидатів на посаду судді).
Згідно з пунктами 2.4-2.6 Положення № 20/зп-25 відповідність судді (кандидата на посаду судді) критерію особистої компетентності оцінюється (встановлюється) за такими показниками:
2.4.1. Рішучість та відповідальність.
2.4.2. Безперервний розвиток.
Рішучість - це здатність судді (кандидата на посаду судді) вчасно приймати та не відкладати рішення у значущій для людини ситуації, навіть складні та непопулярні.
Суддя (кандидат на посаду судді) відповідає показнику рішучості, якщо вчасно приймає рішення, в тому числі складні та непопулярні; не відкладає рішення навіть попри наявні складнощі; демонструє розуміння невідкладності рішень, докладаючи максимальних, в тому числі додаткових/понаднормових, зусиль для їх вчасного прийняття замість того, щоб обґрунтовувати відтермінування зовнішніми чинниками.
Відповідальність - це здатність судді (кандидата на посаду судді) брати на себе відповідальність за рішення та їх наслідки.
Суддя (кандидат на посаду судді) відповідає показнику відповідальності, якщо вміє оцінювати наслідки та приймати усвідомлені рішення; приймає повну особисту відповідальність за свої рішення та їх наслідки; у разі виникнення перешкод та ускладнень не шукає можливості перекласти відповідальність на інших або зняти з себе відповідальність, посилаючись на зовнішні обставини.
Відповідно до пункту 2.8 та 210 Положення № 20/зп-25 відповідність судді (кандидата на посаду судді) критерію соціальної компетентності оцінюється (встановлюється) за такими показниками:
2.8.1. Ефективна комунікація.
2.8.2. Ефективна взаємодія.
2.8.3. Стійкість мотивації.
2.8.4. Емоційна стійкість.
2.10. Ефективна взаємодія - це здатність судді (кандидата на посаду судді) будувати конструктивні стосунки з колегами та іншими представниками професійного середовища на основі професійних цілей та цінностей, а не особистих інтересів.
Суддя (кандидат на посаду судді) відповідає показнику ефективної взаємодії, якщо проявляє повагу та докладає свідомих зусиль для розуміння інших точок зору; не провокує сам та не допускає виникнення міжособистісних конфліктів; здатний вживати ефективних заходів для вирішення робочих суперечок.
Згідно з пунктом 2.13 Положення № 20/зп-25 Відповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики оцінюється (встановлюється) за такими показниками:
2.13.1. Незалежність.
2.13.2. Чесність.
2.13.3. Неупередженість.
2.13.4. Сумлінність.
2.13.5. Непідкупність.
2.13.6. Дотримання етичних норм і бездоганна поведінка у професійній діяльності та особистому житті.
2.13.7. Законність джерел походження майна, відповідність рівня життя судді (кандидата на посаду судді) або членів його сім`ї задекларованим доходам, відповідність способу життя судді (кандидата на посаду судді) його статусу.
За пунктом 2.14 Положення № 20/зп-25 для оцінки відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики Комісією враховуються Єдині показники для оцінки доброчесності та професійної етики судді (кандидата на посаду судді), затверджені Вищою радою правосуддя
Пунктом 2.16 Положення про кваліфікаційне оцінювання визначено, що для встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання за визначеними цим Положенням показниками також може бути досліджено загальновідому і загальнодоступну інформацію.
Згідно з пунктом 2.17 Положення про кваліфікаційне оцінювання у разі якщо інформація (відомості, дані) стосовно судді (кандидата на посаду судді) стала відома під час проведення співбесіди, така інформація (відомості, дані), якщо це можливо, невідкладно долучається членом Комісії - доповідачем до суддівського досьє (досьє кандидата на посаду судді) та досліджується для встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання.
Розділом V Положення про кваліфікаційне оцінювання врегульовано порядок визначення результатів кваліфікаційного оцінювання.
Так, пунктом 5.8 цього Положення за критеріями доброчесності та професійної етики передбачено 300 балів.
Відповідно до пункту 5.9 Положення про кваліфікаційне оцінювання Комісія керується презумпцією, відповідно до якої суддя (кандидат на посаду судді) відповідає критеріям доброчесності та професійної етики. Ця презумпція є спростовною, а рівень такої відповідності підлягає з`ясуванню під час кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді).
За пунктом 5.10 Положення про кваліфікаційне оцінювання суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям доброчесності та професійної етики у разі встановлення невідповідності або наявності обґрунтованого сумніву в його відповідності хоча б одному показнику, визначеному пунктом 2.13 цього Положення. Такий суддя (кандидат на посаду судді), припиняє участь у кваліфікаційному оцінюванні та визнається таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді.
Пунктом 5.11 Положення про кваліфікаційне оцінювання визначено, що під час оцінювання відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання враховуються обставини, що вказують на істотність порушення правил та/або норм, зокрема: тяжкість діяння та його наслідки, суб`єктивна сторона поведінки, історичний контекст події, систематичність, давність порушення тощо.
Згідно з пунктом 5.12 Положення про кваліфікаційне оцінювання кількість балів за результатами оцінювання відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики може бути знижена на 15 балів за кожне виявлене порушення (одне суттєве або декілька менш суттєвих) правил та/або норм. Суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям доброчесності та професійної етики, якщо остаточна кількість набраних ним балів є меншою 225.
Пунктом 5.13 Положення про кваліфікаційне оцінювання встановлено, що істотність порушень встановлюється Комісією при закритому обговоренні і визначається шляхом голосування. Кожне зниження балів повинно бути мотивовано в рішенні Комісії.
Рішенням Вищої ради правосуддя від 17 грудня 2024 року № 3659/0/15-24 затверджено Єдині показники для оцінки доброчесності та професійної етики судді (кандидата на посаду судді) (далі - Єдині показники).
Пунктом 1 Єдиних показників встановлено, що обґрунтований сумнів - наявність відповідних та достатніх фактичних даних, які є переконливими для звичайної розсудливої людини щодо того, що суддя (кандидат на посаду судді) може не відповідати критеріям доброчесності та професійної етики; 
Відповідно до пункту 8 Єдиних показників під час оцінювання відповідності судді (кандидата на посаду судді) Показникам використовуються інформаційні та довідкові системи, реєстри, бази даних та інші джерела інформації, зокрема суддівське досьє (досьє кандидата) та декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, подані відповідно до Закону України «Про запобігання корупції». Інформація, джерела походження якої установити неможливо, не має доказової сили під час оцінювання відповідності судді (кандидата на посаду судді) Показникам. Таку інформацію може перевірити суб`єкт оцінювання. Анонімні повідомлення не розглядаються.
Цим же пунктом Єдиних показників передбачено, що під час оцінювання відповідності судді (кандидата на посаду судді) показникам може використовуватись інформація із кримінальних, адміністративних, цивільних справ, справ про адміністративні правопорушення або дисциплінарних проваджень. Суддя (кандидат на посаду судді) має право надати пояснення та повідомити інформацію щодо обставин, які, на його/її думку, мають значення для оцінювання відповідності критеріям доброчесності та професійної етики.
Згідно з пунктом 9 Єдиних показників оцінювання відповідності Показникам судді (кандидата на посаду судді) може ґрунтуватися на інформації без часових обмежень, з урахуванням давності та подальшої поведінки судді (кандидата на посаду судді).
Відповідно до пункту 11 Єдиних показників суддя (кандидат на посаду судді) відповідає Показникам у разі відсутності невідповідності або обґрунтованого сумніву в його відповідності хоча б одному показнику. Сумнів не може ґрунтуватися лише на припущеннях або суб`єктивній думці.
Пунктом 19 Єдиних показників передбачено, що сумлінність - старанне, ретельне та відповідальне виконання суддею (кандидатом на посаду судді) своїх обов`язків.
Суддя (кандидат на посаду судді) відповідає показнику сумлінності, якщо, зокрема, але не виключно:
1) ефективно організовує виконання своїх повноважень і є дисциплінованим;
2) демонструє високий рівень професійної мотивації;
3) під час здійснення професійної діяльності вживає достатніх заходів щодо дотримання розумних строків вчинення дій, виконання завдань, розгляду справ, заяв, звернень тощо, виготовлення процесуальних документів;
4) утримується від будь-якої діяльності, яка унеможливлює належне виконання посадових обов`язків та інших повноважень;
5) підтримує та вдосконалює свої професійні знання та навички шляхом постійного навчання та підвищення кваліфікації з метою компетентного виконання посадових обов`язків та інших повноважень;
6) наводив обґрунтування та належні мотиви щодо підготовлених документів на підставі принципу верховенства права, релевантного законодавства та встановлених фактів;
7) під час здійснення професійної діяльності не допускав свавілля під час ухвалення рішень.
Щодо доводів позивача про те, що Комісія поклала в основу результатів кваліфікаційного оцінювання інформацію, яка не була включена до його досьє та була вперше оголошена під час співбесіди, Суд зазначає таке.
Як вбачається з аналізу тексту оскаржуваного рішення та запису співбесіди з Позивачем інформацію яка була озвучена Позивачу під час співбесіди та яка була відсутня в його досьє складають дані ЄДРСР.
З аналізу статей 83- 86 Закону вбачається, що досьє є необхідним інформаційним масивом для проведення кваліфікаційного оцінювання, проте не є вичерпним джерелом відомостей, які Комісія вправі досліджувати для досягнення мети такого оцінювання.
Такий висновок безпосередньо випливає і з пункту 6.19 Положення № 20/зп-25, відповідно до якого дослідження досьє включає, зокрема, систематизацію, аналізування, збирання та уточнення даних досьє з метою попередньої оцінки відповідності судді (кандидата на посаду судді) показникам критеріїв кваліфікаційного оцінювання.
Отже, нормативне регулювання виходить із того, що Комісія не лише аналізує вже наявні матеріали, а й уповноважена здійснювати необхідне збирання та уточнення інформації, пов`язаної з оцінюванням кандидата.
Частиною першою-третьою статті 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» встановлено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень.
Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.
Суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту.
Таким чином, відомості, що містяться у відкритій частині ЄДРСР, за своєю природою є загальнодоступними. Право Комісії використовувати загальнодоступну інформацію з ЄДРСР не означає, що така інформація може бути використана без дотримання інших установлених законом та Положенням № 20/зп-25 процедурних гарантій кандидата.
Так частина дев`ята статті 85 Закону передбачає, що співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження досьє, а норми Положення № 20/зп-25 передбачають послідовне обговорення з кандидатом показників за критеріями кваліфікаційного оцінювання та надання йому можливості доповнити, уточнити або спростувати відповідну інформацію.
Відтак, хоча і не можна стверджувати, що відомості з ЄДРСР лише через те, що вони не були включені до досьє, взагалі не могли бути предметом дослідження Комісії, водночас правомірності використання ВККС України відповідних відомостей не усуває законодавчої вимоги щодо того, що кандидат повинен був заздалегідь знати, які саме судові рішення, які обставини з них та які висновки щодо його професійної діяльності Комісія використає під час співбесіди.
Важливим аспектом тут виступає те, що загальнодоступність інформації означає можливість доступу до неї невизначеного кола осіб, але сама по собі не свідчить про фактичну обізнаність конкретного кандидата з тим обсягом інформації, який Комісія вирішила використати при його оцінюванні.
Відтак посилання Відповідача на те, що Позивач, знаючи про норми Положення № 20/зп-25, мав передбачати можливість дослідження загальнодоступної інформації, може бути враховане лише при вирішенні питання про допустимість її дослідження Комісією, але не звільняє останню від обов`язку забезпечити кандидату реальну можливість надати щодо такої інформації пояснення, заперечення та, за необхідності, відповідні документи.
Як вбачається з відеозапису співбесіди та не заперечується Відповідачем більшість обставин, які було обговорено на співбесіді та покладено в основу висновків щодо заниження позивачу балів за критерію доброчесності за показником «рішучість та відповідальність» за критерієм особистої компетентності, за показником «ефективна взаємодія» критерію соціальної компетентності, за показником «сумлінність» критерію доброчесність та професійна етика були вперше повідомлені Позивачу під час співбесіди.
В аспекті наведеного слід зазначити, що системний аналіз пунктів 6.21, 6.25- 6.27 Положення №20/зп-25 свідчить про те, що метою співбесіди є не формальне отримання від кандидата відповідей на поставлені запитання, а забезпечення змістовного обговорення обставин, які мають значення для визначення його відповідності встановленим критеріям.
Саме тому Положення № 20/зп-25 передбачає процесуальну можливість оголошення перерви у співбесіді. Призначення відповідного механізму полягає саме у забезпеченні можливості продовжити розгляд питання після отримання або подання необхідної інформації та документів.
Відтак, перерва є засобом забезпечення неупередженого та об`єктивного розгляду питання, оскільки дозволяє поєднати право Комісії на повне та всебічне дослідження інформації з правом кандидата бути належним чином почутим щодо обставин, які можуть негативно вплинути на результат кваліфікаційного оцінювання.
Особливого значення це набуває у випадку, коли, як у цій справі, йдеться про значний масив інформації щодо здійснення кандидатом правосуддя протягом тривалого періоду.
За таких обставин вимога про негайне надання кандидатом змістовних пояснень без можливості попередньо ознайомитися з конкретними рішеннями та іншими матеріалами фактично може перетворити гарантоване Положенням № 20/зп-25 право на пояснення в формальність.
Адже для належного спростування або уточнення відомостей щодо конкретних судових рішень недостатньо лише пам`ятати обставини їх ухвалення. Кандидат може потребувати доступу до матеріалів відповідних справ, процесуальних документів, статистичних чи інших даних, а також часу для їх систематизації та підготовки аргументованої відповіді.
При цьому Суд не виходить із того, що кожне повідомлення кандидата про новизну певної інформації автоматично породжує безумовний обов`язок Комісії оголосити перерву. Вирішення цього питання належить до процесуальної компетенції Комісії з урахуванням конкретних обставин співбесіди.
Разом із тим така дискреція не є необмеженою. Якщо кандидат не просто заперечує проти оцінки Комісією певних обставин, а вказує на те, що наведена інформація йому раніше не була відома та при наданні пояснень не може чітко відповісти на поставлені питання детально через відсутність попередньої можливості підготуватися та зібрати відповідні документи, Комісія має оцінити, чи може відповідь кандидата бути належною та змістовною без надання йому додаткового часу.
У цій справі істотним є те, що відповідні відомості з ЄДРСР були повідомлені Позивачу безпосередньо під час співбесіди та, як він зазначає, до цього не були йому відомі. При цьому Комісією було наведено значний обсяг конкретної інформації щодо здійснення Позивачем правосуддя за тривалий, у тому числі віддалений у часі, період.
Для надання належних пояснень щодо великого масиву судових рішень, постановлених протягом тривалого періоду здійснення правосуддя, Позивач повинен був мати можливість ознайомитися з конкретними рішеннями, перевірити наведені Комісією відомості, встановити фактичні обставини їх постановлення, співвіднести їх із матеріалами відповідних судових справ та, за необхідності, підготувати документи й інші докази на підтвердження своєї позиції.
Натомість повідомлення такої інформації безпосередньо під час співбесіди, після чого Комісія фактично завершила її проведення та ухвалила негативне для Позивача рішення, об`єктивно обмежувало його можливість надати повні та змістовні пояснення щодо наведених Комісією обставин.
Саме формальна можливість відповісти на поставлені під час співбесіди запитання за таких обставин не може бути визнана достатньою гарантією реалізації права кандидата на участь у процедурі кваліфікаційного оцінювання. Адже відповідь на питання, сформульоване на підставі інформації, з якою особа до моменту співбесіди не була ознайомлена і яку вона не мала можливості попередньо перевірити, за своєю природою не може бути прирівняна до належно підготовленого пояснення.
Тому, якщо встановлено, що Комісія поклала наведені під час співбесіди відомості в основу висновку про невідповідність Позивача критеріям кваліфікаційного оцінювання, не надавши йому достатнього часу та можливості для їх перевірки, спростування або уточнення, це свідчить про істотне недотримання процедури кваліфікаційного оцінювання, оскільки таке порушення безпосередньо впливає на можливість кандидатат реалізувати свої процесуальні права та захистити свою позицію.
Вимога про завчасне ознайомлення кандидата з усією можливою інформацією, безумовно, не випливає із Закону, водночас як положення Закону, так в норми Положення № 20/зп-25 передбачають обов`язок Комісії забезпечити кандидату реальну можливість надати пояснення щодо тієї інформації, яку вона фактично використовує при оцінюванні.
Саме такий підхід забезпечує належний баланс між правом Комісії самостійно збирати та досліджувати інформацію і правом кандидата на справедливу та ефективну участь у процедурі кваліфікаційного оцінювання.
З огляду на зазначене, враховуючи те, що Позивач був позбавлений можливості на надання змістовних відповідей під час співбесіди внаслідок того, що питання порушені під час неї стосувались значного масиву судових рішень, постановлених протягом тривалого періоду здійснення правосуддя Позивачем Суд вважає, що під час співбесіди було порушено його права на надання пояснень та відповідно вони не могли були враховані Комісіє під час прийняття оскаржуваного Рішення та їх прийняття ич спростування не могло бути покладено в його основу.
Перевіряючи рішення Відповідача на предмет наявності належного мотивування висновків, викладених на підставі рішення про невідповідність Позивача як кандидата на посаду судді апеляційного суду показнику «рішучість та відповідальність» за критерієм особистої компетентності, за показнику «ефективна взаємодія» за критерієм соціальної компетентності, за показнику «сумлінність» за критерієм доброчесність та професійна етика, Суд звертає увагу на таке.
Аналіз наведених положень вище положень Закону, Положення № 20/зп-25 та Єдиних показників суддя у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що законодавство чітко визначає критерії, за якими кандидат на посаду судді визнається таким, що відповідає або не відповідає критеріям особистої компетентності, соціальної компетентності, доброчесності та професійної етики судді , та показники, за якими така відповідність встановлюється, серед яких, зокрема, «рішучість та відповідальність», «соціальна взаємодія», «сумлінність».
Підставою для зниження балів за показниками рішучість та відповідальність» та «ефективна взаємодія» і виставлення « 0 балів» за показником «сумлінність» слугувало в сукупності встановлення наступних обставин:
значна кількість судових рішень, внесених до ЄДРСР датами, коли кандидат перебував у відпустці, на лікарняному, у відрядженні або мав день відпочинку; 
недостатність контролю за правильністю оформлення та внесенням відомостей до ЄДРСР; 
випадок істотної затримки направлення процесуальних документів у справі № 758/14710/21 - ухвалу від 13 січня 2022 року було направлено лише через понад сім місяців; 
значна кількість ухвал про виправлення описок - 366 в Автозаводському районному суді м. Кременчука та 129 у Подільському районному суді м. Києва; 
- виправлення, які в окремих випадках стосувалися резолютивних частин судових рішень; 
- застосування самовідводу після того, як кандидат сам визнав заявлені сторонами відводи необґрунтованими.
- численні випадки постановлення ОСОБА_1 судових рішень у періоди його офіційної відсутності на робочому місці.
Так, під час роботи в Автозаводському районному суді міста Кременчука встановлено, що у період перебування кандидата на лікарняному з 17 до 21 серпня 2015 року ним постановлено 42 судових рішення, у тому числі ухвали про відкриття провадження, судові накази та інші процесуальні ухвали. Крім того, такі випадки мали місце під час перебування у щорічних відпустках, на лікарняному та у дні відпочинку в 2015- 2017 та 2020- 2025 роках. Загалом за наведеними Комісією періодами в цьому суді встановлено 57 судових актів.
У Подільському районному суді міста Києва аналогічні випадки зафіксовано у 2021- 2023 роках - під час відпусток, лікарняних, у день відпочинку та під час відрядження. За наведеними Комісією даними у такі періоди ОСОБА_1 постановлено 23 судові акти.
Таким чином, Комісія посилалася загалом на 80 випадків постановлення судових актів у періоди офіційної відсутності кандидата на робочому місці.
Під час співбесіди Позивач пояснив, що не проводив судові засідання та не ухвалював судові рішення у періоди перебування у відпустках, відрядженнях або на лікарняному. Водночас зазначив, що при внесенні рішень до ЄДРСР ймовірно припустився технічних помилок у датах їх постановлення. Помилки були викликані, зокрема, надмірним навантаженням у судах, в яких він працював.
Комісія критично оцінила пояснення Позивача щодо ймовірного помилкового зазначення дат постановлення судових рішень при їх внесенні до ЄДРСР з огляду на те, що, на думку Комісії, у цьому випадку йде мова не про поодинокі випадки, а про значну кількість судових рішень, датованих періодами перебування кандидата у відпустках, відрядженнях та на лікарняному.
При цьому Комісія зазначила, що незалежно від того, чи були відповідні рішення фактично постановлені у зазначені дати, чи при їх реєстрації було допущено помилки, відповідальність за належне оформлення та достовірність відомостей про судові рішення покладається на суддю.
На думку Комісії, чисельність таких невідповідностей свідчить про недостатньо відповідальне ставлення кандидата до контролю за оформленням процесуальних документів та внесенням відомостей до ЄДРСР, що негативно характеризує його за показником відповідальності.
У контексті цих доводів Суд вважає за необхідне звернути увагу на зміст співбесіди https://www.youtube.com/watch?v=v-BOQp9wbNw (початок 25:38).
Так зміст наведеного під час співбесіді дає підстави вважати, що кандидат заперечував, що здійснював правосуддя в періоди, коли перебував у щорічних відпустках, відпустках за станом здоров`я, на навчанні чи у відрядженнях. Він наголошував, що в ці дні не проводив жодних судових засідань, не розглядав справ і не ухвалював рішень. Кандидат визнав, що суддя, виключений з автоматизованого розподілу, не має права ухвалювати судові рішення. За його словами, в ці дні він здебільшого навіть фізично не перебував на робочому місці, оскільки виїжджав до міста Києва в сімейних чи особистих справах.
Невідповідність між датами рішень у ЄДРС і періодами його відсутності кандидат пояснював не фактичним здійсненням правосуддя, а «технічним датуванням» судових рішень. Він стверджував, що проєкт рішення вноситься до програми «Д-3», де дату на документі проставляють вручну. Відтак, на його думку, у проєктах могли бути помилково зазначені дати, які не відповідали дням фактичного ухвалення та оприлюднення рішень. Кандидат визнав, що перед підписанням електронним підписом читав рішення, однак підписував і вносив їх до реєстру вже в робочий час, тобто не в ту дату, що була зазначена в документі. Додатково він послався на можливість одночасного підписання кількох проєктів у системі, а також на те, що проєкти іноді підписувалися вже після оголошення рішень.
На підтвердження своєї позиції щодо двох епізодів, зазначених Громадською радою доброчесності, кандидат послався на документи, надані разом з письмовими поясненнями. По-перше, це копія журналу судового засідання у справі про усиновлення, яка, за його твердженням, засвідчує, що рішення ухвалено в робочий день за участю сторін і з фіксуванням процесу. По-друге, це скриншот із програми «Д-3», яким він обґрунтовував, що в іншому епізоді йшлося про ухвалу про виправлення описки в прізвищі в описовій частині рішення, датовану помилковою датою.
Причини таких помилок кандидат пов`язував з об`єктивними умовами роботи. Він вказував на надмірне навантаження (від 1 700 до 2 000 справ на рік), кадрову кризу в апараті суду та особливе навантаження Подільського районного суду міста Києва у 2021 році. Крім того, значна частина справ, зокрема масові позови громадян до теплопостачальної організації, розглядалася у спрощеному провадженні без виклику сторін і без фіксування засідань.
Кандидат зазначив, що встановлена Комісією кількість таких рішень (102) стала для нього несподіванкою. Він був переконаний, що проблема обмежується двома епізодами, на які вказала Громадська рада доброчесності. Кандидат також визнав, що не звіряв дати в усіх розглянутих ним справах.
Водночас Комісія не надала належної оцінки доводам Позивача щодо об`єктивно високого рівня судового навантаження, яке припадало на нього під час здійснення правосуддя як в Автозаводському районному суді міста Кременчука, так і в Подільському районному суді міста Києва.
Колегія суддів звертає увагу, що встановлення певної кількості судових рішень, датованих періодами офіційної відсутності судді на робочому місці, саме по собі не може бути достатньою підставою для негативної оцінки професійної діяльності судді без з`ясування всіх обставин, за яких такі рішення були ухвалені, та їх оцінки у взаємозв`язку з іншими даними, що характеризують здійснення ним правосуддя.
Із матеріалів справи вбачається, що Комісія в оскаржуваному рішенні навела дати ухвалення судових рішень, які припадали на періоди офіційної відсутності Позивача. Водночас Комісія не надала належної оцінки тому, що 43 із 80 таких рішень припадають на 2015 рік, тобто на перший рік здійснення Позивачем повноважень судді. Натомість у наступні роки - за період 2016- 2023 років - кількість встановлених Комісією таких випадків становила 37.
Отже, наведені Комісією дані свідчать не лише про наявність відповідних випадків у діяльності Позивача, але й про їхню часову динаміку, яка мала істотне значення для оцінки характеру та системності відповідних обставин. Проте ця обставина залишилася поза межами належної оцінки Комісії.
Суд акцентує увагу на тому, що сам по собі арифметичний підрахунок кількості судових рішень без урахування періоду їх ухвалення, характеру судового навантаження, умов здійснення правосуддя та динаміки відповідних показників не дає можливості зробити обґрунтований висновок щодо системності відповідних порушень або їхнього значення для оцінки професійної діяльності судді.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 вересня 2021 року у справі № 11-98сап21, зазначила, що специфіка обов`язків судді передбачає роботу в умовах ненормованого дня та самостійний розподіл навантаження, зокрема, за межами офіційного робочого часу установи чи у вихідні дні.
Так, з відеозапису засідання Комісії від 28 травня 2026 року вбачається, що Громадська рада доброчесності у своєму рішенні вказала лише на два судових рішення, ухвалені Позивачем у періоди відпусток. Саме щодо цих двох епізодів Позивач готував письмові пояснення та надавав документи на їх підтвердження. Натомість про значно більшу кількість таких рішень, виявлених за результатами власного аналізу Комісії, Позивач був вперше повідомлений безпосередньо під час співбесіди. Доповідач зазначив, що відомості про відпустки та лікарняні Позивача Комісія отримала нещодавно. Позивач, у свою чергу, повідомив, що востаннє ознайомлювався з матеріалами суддівського досьє у квітні 2026 року, а оголошена кількість рішень стала для нього несподіванкою. Крім того, під час доповіді член Комісії не навів усіх рішень, датованих періодами відряджень, обмежившись вказівкою на те, що таких рішень кілька десятків. Обговорення цього питання було завершено з посиланням на необхідність розгляду кандидатури наступного кандидата.
За таких обставин Комісія, оголосивши Позивачу нові фактичні дані безпосередньо на співбесіді, не надала йому реальної можливості детально проаналізувати їхній зміст, зіставити дати з матеріалами відповідних справ і надати обґрунтовані пояснення щодо кожного епізоду чи групи епізодів. 
Верховного Суду Позивач надав пояснення щодо обставин ухвалення зазначених судових рішень. У них він указав, зокрема, що підписання та надсилання судових рішень до Єдиного державного реєстру судових рішень у дні оформлення документів про тимчасову непрацездатність та про надання дня відпочинку: 1 судове рішення за 17 серпня 2015 року (згодом того ж дня було відкрито листок тимчасової непрацездатності серії АГЧ № 530631) та 3 судових рішення за 24 січня 2020 року (згодом того ж дня було видано наказ від 24 січня 2020 року № 05-06.6 про надання дня відпочинку 24 січня 2020 року за рахунок чергування). Крім того, Позивач надав узагальнену інформацію з автоматизованої системи документообігу суду щодо судових рішень, наведених у пункті 71 оскаржуваного рішення Комісії. У цій інформації детально відображено дати ухвалення кожного з цих рішень, дати їх внесення до системи та дати коригування реквізитів.
Ненадання оцінки цим вищевкладеним обставинам у їх сукупності свідчить про надмірно формальний підхід Комісії до оцінювання та, як наслідок, про неповноту мотивування оскаржуваного рішення.
Також Комісія під час кваліфікаційного оцінювання врахувала обставини у справі № 758/14710/21, у якій ухвалу від 13 січня 2022 року про залишення позовної заяви без руху було надіслано позивачу лише 28 серпня 2022 року, тобто більш ніж через сім місяців після її постановлення. При цьому в ухвалі зазначено дату її доставки - 22 серпня 2022 року, що передує даті направлення. У подальшому, 1 березня 2023 року, тобто ще через сім місяців, кандидатом постановлено ухвалу про повернення позовної заяви як неподаної.
ОСОБА_1 під час співбесіди пояснив, що зазначена ситуація була зумовлена кадровими змінами та необхідністю впорядкування документів, які не були своєчасно направлені учасникам справ, водночас визнавши, що належна організація роботи суду та контроль за виконанням відповідних процесуальних дій належать до сфери його відповідальності.
Проте Комісія, встановивши наведені обставини, не надала належної оцінки поясненням Позивача щодо причин несвоєчасного направлення процесуального документа та тривалості подальшого процесуального реагування у цій справі. 
Обмежившись лише констатацією порушення строків та посиланням на неналежну організацію роботи і контроль за своєчасним виконанням процесуальних дій, Комісія не навела мотивів, з яких відхилила або визнала недостатніми пояснення Позивача, які не зводилися до заперечення самого факту порушення строків, а стосувалися причин його виникнення та обставин, які, на думку Позивача, мали бути враховані при визначенні характеру і ступеня його відповідальності за допущені недоліки.
При цьому Суд звертає увагу, що зазначені Комісією обставини встановлені лише щодо однієї справи - № 758/14710/21. Комісія не навела інших конкретних прикладів аналогічного несвоєчасного направлення процесуальних документів або тривалого невчинення процесуальних дій, які б у своїй сукупності могли свідчити про системний характер відповідних недоліків в організації роботи Позивача.
За таких обставин один встановлений епізод, навіть за умови визнання його процесуального недоліку, сам по собі не є достатньою підставою для висновку про сталу або системну характеристику професійної діяльності судді без наведення Комісією відповідного обґрунтування.
Суд не вважає, що одиничність встановленого випадку автоматично нівелює його значення для кваліфікаційного оцінювання. Проте в такому разі Комісія мала визначити, яке саме значення цей епізод має для оцінки відповідного критерію, з урахуванням його характеру, причин виникнення, тривалості, наслідків, пояснень Позивача та наявності або відсутності аналогічних випадків у його професійній діяльності. Саме таке індивідуалізоване оцінювання дозволяє відмежувати разовий недолік в організації роботи від обставин, які можуть свідчити про системну професійну проблему.
Натомість Комісія фактично ототожнила встановлений у конкретній справі недолік із недостатнім рівнем відповідальності Позивача, не навівши достатніх мотивів для такого висновку та не встановивши його системного характеру.
При цьому в аспекті вказаних обставин необхідність детального врахування при наданні їм оцінки пояснень Позивача зумовлюється тим, що їх наявність було встановлено виключно щодо справи № 758/14710/21 та вони не мають системного характеру.
Отже, за наведених обставин Комісія мала не лише встановити факт порушення процесуальних строків, а й обґрунтувати, чому саме цей факт, з урахуванням наданих Позивачем пояснень, причин його виникнення та відсутності даних про системність аналогічних випадків, свідчить про недостатній рівень його відповідальності.
Також Комісія встановила, що в ЄДРСР міститься 366 ухвал про виправлення описок, постановлених ОСОБА_1 під час здійснення правосуддя в Автозаводському районному суді міста Кременчука, та 129 таких ухвал - у Подільському районному суді міста Києва. При цьому ВККС України констатовано, що у значній кількості випадків виправлення стосувалися резолютивних частин судових рішень.
Кандидат пов`язував таку кількість виправлень із надмірним судовим навантаженням та значним обсягом матеріалів справ, зазначаючи водночас, що виявлені помилки виправляв у найкоротший строк.
Комісія оцінивши надані Позивачем пояснення зазначила, що виправлення описок як передбачений законом спосіб усунення технічних неточностей саме по собі не є негативною обставиною. Водночас, на її думку, значна кількість таких ухвал, зокрема щодо резолютивних частин судових рішень, свідчить про недостатній рівень уважності та відповідальності кандидата під час їх підготовки і перевірки.
Частиною першою статті 253 КАС України встановлено, що суд, який постановив судове рішення, може з власної ініціативи або за заявою учасника справи чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.
Отже, закон прямо передбачає процесуальний механізм виправлення технічних неточностей у судових рішеннях і не пов`язує сам факт постановлення ухвали про виправлення описки з неналежним виконанням суддею своїх повноважень. Відтак кількість таких ухвал може мати оціночне значення для кваліфікаційного оцінювання лише за умови встановлення того, що відповідний кількісний показник у конкретних обставинах справді свідчить про певний недолік професійної діяльності судді.
Колегія суддів звертає увагу, що Комісія, визнавши сам факт виправлення описок нейтральною обставиною, фактично поклала в основу негативного висновку виключно їх кількість та характер окремих виправлень, зокрема те, що вони стосувалися резолютивних частин судових рішень. Проте сама по собі абсолютна кількість ухвал про виправлення описок не дає змоги встановити частоту допущення таких помилок та, відповідно, зробити обґрунтований висновок про недостатній рівень уважності чи відповідальності судді.
Для цього кількість виправлених технічних неточностей мала бути оцінена у співвідношенні щонайменше із загальною кількістю судових рішень, постановлених Позивачем у відповідні періоди, кількістю справ, які перебували в його провадженні, тривалістю здійснення ним правосуддя у відповідних судах та фактичним рівнем судового навантаження.
Саме співвідношення абсолютного показника з відповідною сукупністю даних дає можливість визначити, чи є встановлена кількість виправлень істотною для відповідного обсягу здійсненої суддею роботи. Без такого співвідношення число 366 або 129 ухвал залишається лише абсолютним показником, який сам по собі не характеризує ані частоту допущення помилок, ані їх питому вагу у загальному масиві судових рішень.
Не отримали належної оцінки Комісією і доводи Позивача про значне судове навантаження. Ці доводи мали значення не лише для пояснення причин можливого допущення технічних помилок, але й для правильної оцінки самого кількісного показника. Високе навантаження не усуває обов`язку судді забезпечувати належну якість судових рішень, однак є об`єктивним фактором, який не може бути проігнорований при визначенні того, чи свідчить певна кількість технічних виправлень про системний недолік у професійній діяльності судді
Крім того, для належного обґрунтування свого висновку Комісія мала встановити характер таких описок, виправлення яких було здійснено Позивачем, їх істотність, вплив на зміст та виконання судового рішення, а також з`ясувати, чи призводили вони до зміни суті прийнятого рішення, порушення прав учасників справи або інших негативних наслідків. не наведено аналізу змісту відповідних виправлень та їх наслідків. Здійснення відповідного аналізу надало б можливість відрізнити технічні помилки, які були своєчасно виявлені та усунуті у передбаченому законом порядку, від помилок, які за своїм характером могли б свідчити про істотні недоліки під час здійснення правосуддя.
Неврахування зазначених обставин у їх сукупності призвело до того, що встановлений Комісією кількісний показник фактично був ототожнений із недостатнім рівнем уважності та відповідальності Позивача без належного обґрунтування такого причинно-наслідкового зв`язку.
Крім того Комісією встановлено, що під час розгляду справ № 534/1794/19, № 536/1744/21, № 536/1730/21, № 536/1805/21, № 536/206/22, № 524/4115/14-ц, № 524/1111/17 та № 758/17310/21 сторони заявляли відвід судді ОСОБА_1., проте у задоволенні таких заяв було відмовлено. Надалі у цих справах кандидат заявляв самовідвід.
Під час співбесіди Позивач надав пояснення про те, що заявлені йому відводи були необґрунтованими, тому підстав для їх задоволення не було. Водночас, зважаючи на висловлену сторонами категоричну недовіру до дій та рішень суду, Позивач вважав доцільним заявити самовідвід з метою усунення будь-яких сумнівів в об`єктивності та неупередженості судового розгляду. Позивач також зазначив, що не прагнув у такий спосіб самоусунутись від розгляду справ.
Комісія надавши оцінку зазначеним обставинам дійшла висновку про те, що Позивач формуючи висновок про необґрунтованість заявлених йому відводів фактично визнав відсутність передбачених законом підстав для його усунення від розгляду справ. Проте надалі заявляв самовідводи, посилаючись переважно на висловлену сторонами недовіру до суду.
Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення на думку Комісії, такий підхід не повною мірою відповідає змісту інституту самовідводу та свідчить про недостатню готовність протистояти процесуальній поведінці учасників справи, спрямованій на усунення судді від розгляду справи за відсутності належних правових підстав.
Мотивуючи свою позицію Комісія також зазначила, що суддя повинен бути здатним послідовно дотримуватися власної процесуальної позиції та продовжувати розгляд справи, якщо відсутні обставини, які об`єктивно перешкоджають його участі у провадженні.
Щодо зазначених висновків ВККС України суд звертає увагу на наступне.
В оскаржуваному рішенні ВККС України фактично вдалася до негативної оцінки процесуальної поведінки судді, яка була спрямована на забезпечення стандартів безсторонності правосуддя, що є недопустимим без доведення того, що заявлення Позивачем самовідводу було зумовлено саме його недостатньою готовність протистояти процесуальній поведінці учасників справи, спрямованій на усунення його від розгляду справи чи дійсної наявності об`єктивних обставин, які б свідчили про непослідовність його поведінки.
Внутрішнє переконання членів Комісії має бути підкріплене раціональними мотивами та доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях.
Так, Комісією проігноровано той факт, що лише за період з 1 січня 2025 року по 1 серпня 2025 року Позивач розглянув 933 справи і матеріалів, а його середнє навантаження в зазначеній період становило 155,5 справи на місяць. 
Відповідно 8 справ в яких Позивачем протягом всього періоду його роботи на посаді судді було заявлено самовідвід після відмови у відводі могли мати певні специфічні особливості, які і зумовили прийняття Позивачем рішення щодо необхідності заявлення самовідводу.
Водночас Комісією не досліджувались, як підстави заявлення Позивачу відводів, так і підстави заявлення ним самовідводів, а її висновки ґрунтуються виключно на тому, що у справах в яких Позивачу було заявлено відвід він в подальшому брав самовідвід.
При цьому Позивач детально пояснив, що заявляв самовідводи виключно з метою усунення будь-яких сумнівів стороннього спостерігача у безсторонності суду, а відтак, - підвищення довіри громадськості до «видимої» частини процесу здійснення правосуддя.
Намагання судді забезпечити максимальну довіру до правосуддя через належну реалізацію процедури самовідводу не може ставитися йому в провину та оцінюватися як про недостатню готовність протистояти процесуальній поведінці учасників справи, спрямованій на усунення судді від розгляду справи за відсутності належних правових підстав, оскільки це є виконанням етичного та процесуального обов`язку судді.
Колегія суддів констатує відсутність раціонального причинно-наслідкового зв`язку між фактами реалізації суддею своїх законних повноважень та негативним висновком щодо його особистої компетентності.
Окремо слід зазначити «охолоджуючий ефект», який такі підходи Комісії можуть справити на суддівську спільноту. Так, судді, які не бажають видаватися в очах оцінювачів «проблемними», можуть припинити виконувати свій імперативний обов`язок щодо усунення будь-яких сумнівів в неупередженості складу суду. Проте оцінювання не повинно створювати хибних стимулів для конформізму чи «процесуального пуризму».
За таких обставин, рішення ВККС у цій частині є невмотивованим, оскільки воно базується на вибірковому аналізі фактів без урахування загальних показників ефективності та об`єктивних причин процесуальних дій кандидата.
За таких обставин наведені Комісією мотиви не можуть вважатися достатніми, належними та переконливими для формування обґрунтованого сумніву щодо відповідності Позивача критерію показнику «рішучість та відповідальність» за критерієм особистої компетентності, за показнику «ефективна взаємодія» за критерієм соціальної компетентності, за показнику «сумлінність» за критерієм доброчесність та професійна етика. Саме по собі існування неперевірених припущень або формальне посилання встановлення певних фактів, зокрема, щодо значеної кількості ухвал щодо виправлення описок чи заявлення самовідводу після відмови у задоволенні відводу, без аналізу конкретних заперечень кандидата не може бути достатньою підставою для висновку про його невідповідність зазначеним критеріям.
Крім того, Верховний Суд вважає за необхідне зауважити, що поняття «доброчесність» у контексті відбору суддів є комплексною категорією, що охоплює не лише формальне дотримання законодавчих вимог, але й етичні, моральні та професійні якості особи, а тому його практичне застосування вимагає ретельного й індивідуалізованого аналізу кожної конкретної ситуації. Доброчесність формується через сукупність обставин, дій та мотивів, які необхідно оцінювати в їхньому взаємозв`язку.
Невідповідність критерію доброчесності є фінальним висновком, який має ґрунтуватися на виваженій та глибокій оцінці сукупності людських, професійних якостей, поведінки та обставин, що демонструють несумісність із високими стандартами суддівської професії. Такий висновок не може бути формальним чи поверхневим, адже доброчесність як інтегральна характеристика судді передбачає не лише відсутність порушень, але й здатність особи викликати довіру суспільства до судової влади. Відповідно, обґрунтування невідповідності критерію доброчесності, має бути не лише належно мотивованим, але й достатньо переконливим, щоб сторонній незалежний спостерігач міг чітко зрозуміти, чому конкретна людина не може виконувати функції судді.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, зокрема, в постанові від 14 листопада 2024 року у справі № 990/71/24, що обґрунтованість рішення передбачає належну його аргументацію, яка охоплює з`ясування обставин, які мають значення для ухвалення цього рішення. У сукупності це все надає рішенню якості вмотивованого, тобто такого, яке дозволяє з достатньою чіткістю розуміти, чим керувався суб`єкт, що його ухвалив.
Також в пункті 7.42 постанови від 13 лютого 2025 року у справі 990/74/24 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що підставою для відмови кандидату на посаду судді в наданні відповідної рекомендації можуть бути не просто сумніви членів Комісії у доброчесності кандидата, а обґрунтовані сумніви, тобто такі, які ґрунтуються не на припущеннях, а на оцінці фактичних даних, і які спростовували б доводи кандидата або вказували б на їх суперечність або алогічність (беззмістовність).
Отже, в обсязі встановлених у цій справі обставин у зіставленні з правовим регулюванням спірних правовідносин Суд висновує, що спірне рішення не відповідає вимогам частини першої статті 88 Закону, а також критеріям, визначеним статтею 2 КАС України, що є підставою для визнання його протиправним і скасування.
Аналогічні правові підходи викладені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 7 листопада 2024 року у справі № 990/124/24, від 14 листопада 2024 року у справі №990/71/24, від 14 листопада 2024 у справі № 990/139/24.
Частиною першою статті 88 Закону про судоустрій передбачено, що Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
З огляду на викладене Суд вважає, що вмотивованість рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання особи такою, що не підтвердила здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді є не лише формальним дотриманням вимог закону, а повинна забезпечити дотримання принципу правової визначеності у питанні встановлення підстав для визнання особи такою, що не підтвердила здатності здійснювати правосуддя.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими у цій статті й інших законах. Водночас оцінка Верховним Судом мотивів та обґрунтованості оспорюваних рішень Комісії не є втручанням у її дискреційні повноваження (постанова від 11 липня 2024 року у справі № 990/183/23).
У процедурі розв`язання Комісією питання про визнання особи такою, що не підтвердила здатності здійснювати правосуддя, негативне рішення має містити не лише покликання на визначені законом підстави для ухвалення такого рішення, а й мотиви, з яких Комісія дійшла висновку про наявність обставин, з якими пов`язується обґрунтований сумнів щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики, або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.
Суд не заперечує, що ВККС відповідно до свого статусу, повноважень, встановленого законом порядку, мети і завдань, які перед нею стоять, вільна у виборі будь-яких підстав і, керуючись власною оцінкою цих підстав, має право засумніватися у відповідності кандидата на посаду судді критеріям та умовам, за яких можливе для визнання цієї особи такою, що підтвердила здатність здійснювати правосуддя.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суду наголошує, що одним із завдань адміністративного судочинства є перевірка реалізації суб`єктами владних повноважень їхніх дискреційних повноважень, зокрема за критеріями обґрунтованості, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
При цьому вимога щодо обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень означає, що таке рішення повинне прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття. Цей критерій відображає принцип обґрунтованості рішення або дії. Він вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так й інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього суб`єкт владних повноважень має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків. Несприятливе для особи рішення повинне бути вмотивованим.
Зазначений висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 7 листопада 2024 року у справі № 990/124/24.
Ураховуючи наведене вище, Суд констатує передчасність висновків, що містяться в оскаржуваному рішенні, оскільки Комісія не надала Позивачу реальну можливість надати пояснення щодо тієї інформації, яку вона фактично використовує при оцінюванні, як і не навела належного обґрунтування, як щодо обґрунтування висновків, так і щодо прийняття або відмови у прийнятті доводів Позивача щодо суті спірних правовідносин, що лягли в основу спірного у справі рішення.
За таких обставин воно в оскаржуваній частині не може вважатися таким, що ґрунтується на належним чином встановлених та перевірених фактичних обставинах.
Отже, в обсязі встановлених у цій справі обставин, у зіставленні з правовим регулюванням спірних правовідносин, Суд висновує, що оскаржуване рішення Комісії в оскаржуваній чатсині не відповідає критеріям обґрунтованості, визначеним статтею 2 КАС, що є самостійною та достатньою підставою для визнання його у відповідній частині протиправним і скасування.
Позивач у позовній заяві просить суд зобов`язати ВККС України повторно розглянути питання про дослідження досьє, проведення співбесіди та визначення результатів кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного загального суду ОСОБА_1 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, водночас належним способом захисту за обставин цієї справи є зобов`язання ВККС України поновити участь ОСОБА_1 у конкурсі на посаду судді апеляційного загального суду та повторно розглянути питання про дослідження досьє, проведення співбесіди та визначення результатів її кваліфікаційного оцінювання у межах конкурсу, оголошеного рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами), з урахуванням правової оцінки, наданої Верховним Судом у цьому рішенні.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про передчасність висновків ВККС, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
При цьому Суд зауважує, що при повторному розгляді Комісією питання щодо підтвердження здатності Позивача здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді, Відповідач повинен врахувати висновки, викладені в цьому судовому рішенні.
Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивачем було сплачено судовий збір за подання позовної заяви в сумі 1064,96 грн.
Враховуючи задоволення позовних вимог, а також те, що заявлені Позивачем вимоги є взаємопов`язаними, випливають з одного предмета спору, суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування Позивачу судових витрат у вигляді сплаченого судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1064,96 грн за рахунок бюджетних асигнувань Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
Керуючись статтями 22, 241-246, 255, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд,
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 28 травня 2026 року №249/ас-26 у частині визначення кількості балів ОСОБА_1 за результатами проходження процедури кваліфікаційного оцінювання кандидат на посаду судді апеляційного загального суду та у частині визнання ОСОБА_1 таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді.
Зобов`язати Вищу кваліфікаційну комісію суддів України поновити участь ОСОБА_1 у конкурсі на посаду судді апеляційного загального суду та повторно розглянути питання про дослідження досьє, проведення співбесіди та визначення результатів її кваліфікаційного оцінювання у межах конкурсу, оголошеного рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами), з урахуванням правової оцінки, наданої Верховним Судом у цьому рішенні.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (03109, Україна, місто Київ, вулиця Генерала Шаповала, будинок, 9; код ЄДРПОУ 37316378) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) 1064,96 грн (одну тисячу шістдесят чотири гривні 96 копійок) судового збору.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляд справи проведено в порядку письмового провадження, цей строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Суддя-доповідач Н.Є. Блажівська 
Судді: О.В. Білоус
І.А. Гончарова
І.Л. Желтобрюх 
О.О. Шишов