ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року	м. Одеса	Справа № 915/746/24	
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №1
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого судді Савицького Я.Ф.,
суддів: Богатиря К.В.,
Принцевської Н.М.,
секретар судового засідання – Полінецька В.С.,

за участю представників учасників судового процесу:
від прокуратури: Юраш В.В., за посвідченням;
від Мигіївської сільської ради: не з`явився;
від ФОП Руденка С.А.: Бєлоущенко А.Ж., за ордером;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця Руденка Сергія Анатолійовича
на рішення Господарського суду Миколаївської області
від 05 березня 2026 року (повний текст складено 18.03.2026)
у справі № 915/746/24
за позовом: заступника керівника Первомайської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Мигіївської сільської ради
до відповідача: фізичної особи - підприємця Руденка Сергія Анатолійовича
про: повернення земельної ділянки та стягнення коштів в сумі 1 088 426,35 грн за використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів,-

суддя суду першої інстанції: Мавродієва М.В.
місце винесення ухвали: м. Миколаїв, вулиця Фалєєвська, 14, Господарський суд Миколаївської області
Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.
В судовому засіданні 06.07.2026 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 Заступник керівника Первомайської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Мигіївської сільської ради (позивач) звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до фізичної особи-підприємця Руденка Сергія Анатолійовича, у якій просить суд: зобов`язати фізичну особу-підприємця Руденка Сергія Анатолійовича повернути Мигіївській сільській раді земельну ділянку з кадастровим номером 4825486700:02:000:0399 площею 64,59 га, розташовану в межах території Мигіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області; стягнути з фізичної особи-підприємця Руденка Сергія Анатолійовича на користь Мигіївської сільської ради кошти в сумі 1088426,35 грн за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 4825486700:02:000:0399 площею 64,59 га на розрахунковий рахунок UA518999980334159815000014440 місцевого бюджету Мигіївської сільської ради, банк одержувача Миколаїв.ГУК/тгс.Мигія/18010900, код 37992030.
В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що строк дії договору оренди спірної земельної ділянки, укладеного з відповідачем, закінчився 05.05.2020. При цьому судовими рішеннями у справі № 484/1101/21 відповідачу відмовлено у поновленні строку дії зазначеного договору.
На думку прокурора, після припинення договірних правовідносин відповідач продовжив користування спірною земельною ділянкою без належних правових підстав. На підтвердження цієї обставини прокурор посилається на інформацію Мигіївської сільської ради від 18.01.2024, 22.03.2024, 18.04.2024 та 20.05.2024, а також на інформацію Головного управління ДПС у Миколаївській області від 29.01.2024 і податкові декларації за 2020– 2023 роки, подані ФОП Руденком С.А., які, на думку прокурора, свідчать про часткову сплату відповідачем платежів за користування земельною ділянкою.
Прокурор зазначає, що внаслідок безпідставного використання відповідачем земельної ділянки, Мигіївська сільська рада як її власник, була позбавлена можливості реалізовувати свої правомочності щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, гарантовані статтею 41 Конституції України, статтями 317, 321 Цивільного кодексу України та статтями 78, 90 Земельного кодексу України, зокрема передати земельну ділянку в оренду іншій особі та отримувати відповідний дохід.
За твердженням прокурора, у період з 06.05.2020 по 30.04.2024 територіальна громада недоотримала доходи у вигляді орендної плати. Розмір таких втрат визначено виходячи із розміру орендної плати за земельні ділянки комунальної власності, встановленого рішеннями Мигіївської сільської ради від 25.06.2020 № 4 та від 14.07.2021 № 5. Відтак, на думку прокурора, сума безпідставно збережених відповідачем коштів становить 1 088 426,35 грн.
Крім того, прокурор зазначає, що вказана сума відповідачем не сплачена, що підтверджується інформацією Мигіївської сільської ради від 20.05.2024.
Також прокурор вказує, що після закінчення строку дії договору оренди відповідач був зобов`язаний повернути земельну ділянку орендодавцю або оформити подальше користування нею у встановленому законом порядку. Оскільки жодного із зазначених обов`язків відповідач не виконав та продовжив користуватися земельною ділянкою без достатньої правової підстави, він, на думку прокурора, безпідставно зберіг кошти, які мав сплатити як орендну плату, у розмірі 1 088 426,35 грн, що є підставою для їх стягнення.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 05.03.2026 у справі №915/746/24 (суддя Мавродієва М.В.) позовні вимоги задоволені. Зобов`язано фізичну особу - підприємця Руденка Сергія Анатолійовича повернути Мигіївській сільській раді земельну ділянку з кадастровим номером 4825486700:02:000:0399 площею 64,59 га, розташовану в межах території Мигіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області. Стягнуто з фізичної особи - підприємця Руденка Сергія Анатолійовича на користь Мигіївської сільської ради кошти в сумі 1088426,35 грн за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 4825486700:02:000:0399 площею 64,59 га на розрахунковий рахунок UA518999980334159815000014440 місцевого бюджету Мигіївської сільської ради, банк одержувача Миколаїв.ГУК/тгс.Мигія/18010900, код 37992030. Стягнуто з фізичної особи - підприємця Руденка Сергія Анатолійовича на користь Миколаївської обласної прокуратури 15483,52 грн судового збору.
Висновок суду мотивований тим, що судом встановлено, що після припинення 06.05.2020 дії Договору оренди землі відповідач не виконав покладений на нього законом та договором обов`язок щодо повернення спірної земельної ділянки орендодавцю, натомість продовжив її використання без належної правової підстави. Доказів повернення земельної ділянки за актом приймання-передачі матеріали справи не містять, а доводи відповідача щодо неможливості її використання за цільовим призначенням не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами.
У зв`язку з неповерненням земельної ділянки Мигіївська сільська рада була позбавлена можливості реалізовувати повноваження власника щодо її передачі в оренду та отримання відповідного доходу. За таких обставин правовідносини сторін після припинення договору мають кондиційний характер, а тому до них підлягають застосуванню положення статті 1212 ЦК України.
Оскільки відповідач без достатньої правової підстави зберіг у себе кошти, які повинен був сплатити за користування земельною ділянкою, а розрахунок їх розміру судом перевірено та визнано арифметично правильним і обґрунтованим, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, а саме: про зобов`язання відповідача повернути Мигіївській сільській раді земельну ділянку з кадастровим номером 4825486700:02:000:0399 та про стягнення з нього безпідставно збережених коштів у розмірі 1 088 426,35 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 14.04.2026 фізична особа - підприємець Руденко Сергій Анатолійович звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 05.03.2026 у справі №915/746/24 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову заступника керівника Первомайської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Мигіївської сільської ради до фізичної особи - підприємця Руденка Сергія Анатолійовича про зобов`язання фізичної особи - підприємця Руденка Сергія Анатолійовича повернути Мигіївській сільській раді земельну ділянку з кадастровим номером 4825486700:02:000:0399 площею 64,59 га, розташовану в межах території Мигіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області та стягнення з фізичної особи - підприємця Руденка Сергія Анатолійовича на користь Мигіївської сільської ради кошти в сумі 1088426,35 грн за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 4825486700:02:000:0399 площею 64,59 га.
В обґрунтування апеляційної скарги представник фізичної особи - підприємця Руденко С.А. посилається на наступні обставини. 
Скаржник зазначає, що строк дії укладеного з відповідачем, як орендарем, договору оренди спірної земельної ділянки закінчився 05.05.2020 та у поновлені строку дії такого договору за судовим рішенням було відмовлено. Проте відповідач продовжує використання спірної земельної ділянки, що підтверджується інформацією Мигіївської сільської ради та фактом часткової сплати ним платежів за використання земельної ділянки, що також підтверджується інформацією ГУ ДПС у Миколаївської області та поданими ФОП Руденком С.А. податковими деклараціями за 2020-2023.
Крім того, апелянт зазначає, що вказаний Договір оренди земельної ділянки, який укладений між Первомайською районною державною адміністрацією Миколаївської області та Руденком С.А. є виключно цивільно-правовим, а не господарсько-правовим правочином, оскільки укладався саме з громадянином, а не фізичною-особою підприємцем. Тому, за твердженням скаржника, даний спір повинен розглядатися виключно судом загальної цивільної юрисдикцію.
За твердженням апелянта, судом першої інстанції помилково зроблено висновок, що розмір втраченого догоду Мигіївською сільською радою розраховано як розмір плати за земельну ділянку комунальної власності у формі орендної плати за землю, який нараховується та сплачується за регульованою ціною, встановлено рішеннями Мигіївської сільської ради №4 від 25.06.2020 та № 5 від 14.07.2021 не відповідає дійсним та фактичним обставинам справи, такий підхід та розрахунок проведено не на підставі вимог закону, а на підставі тверджень прокуратури.
Також зазначено, що розмір та умови внесення орендної плати встановлюється у договорі оренди між орендодавцем і орендарем. При цьому слід зауважити, якщо платник продовжує використання земельної ділянки після закінчення строку дії договору, не отримав письмового заперечення від орендодавця, то укладання договору оренди на новий строк такий платник має сплачувати орендну плату відповідно до умов попереднього договору оренди землі.
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом від 14.04.2026, для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів: Богатиря К.В., Принцевської Н.М.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Руденко Сергія Анатолійовича на рішення Господарського суду Миколаївської області від 05.03.2026 у справі №915/746/24. Призначено справу №915/746/24 до розгляду на 06.07.2026 року о 13:30 год. Встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі. До відзиву мають бути додані докази надсилання (надання) копії відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам процесу. Роз`яснено учасникам справи про їх право протягом 10 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду заяви чи клопотання стосовно призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення у справі спеціаліста, перекладача, вжиття заходів забезпечення позову, затвердження мирових угод тощо, із доказами направлення копій таких заяв іншим учасникам справи.
25.05.2026 від Миколаївської обласної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просив апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Руденко Сергія Анатолійовича залишити без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін.
У відзиві представником Миколаївської обласної прокуратури зазначено, що твердження апелянта про неможливість використання спірної земельної ділянки через об`єктивні причини – є безпідставні, оскільки він сам не виявив належної активності та не вжив належних заходів для вирішення ситуації, що склалась у період дії договору оренди. Після відмови у продовженні строку дії Договору оренди, відповідач мав можливість та був зацікавлений повернути земельну ділянку орендодавцю у визначений п.9.4 Договору оренди спосіб та запобігти подальшим втратам зі сплати грошових коштів за бездоговірне користування землею.
27.05.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від представника Фізичної особи - підприємця Руденко Сергія Анатолійовича надійшло клопотання про призначення експертизи, відповідно до якого просив призначити у даній справі земельно-технічну експертизу. Проведення якої доручити атестованим експертам Київського науково-технічного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. На рішення судової земельно-технічної експертизи такі питання:
- Чи придатна для сільськогосподарського використання за цільовим призначенням, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельна ділянки загальною площею 46,71 га станом на час укладання договору оренди земельної ділянки від 29.3.2010 за реєстраційним номером 041048300142?
- Чи придатна для сільськогосподарського використання за цільовим призначенням, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельна ділянка загальною площею 46,71 га, за кадастровим номером 4825486700:02:000:0399 станом на час пред`явленням позову?
- Чи можливо використовувати за цільовим призначенням ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельну ділянку загальною площею 46,71 га, за кадастровим номером 4825486700:02:000:0399 з метою отримання прибутку в тому агротехнічному стані, в якому вказана земельна ділянка перебуває на теперішній час?
Колегія суддів, розглянувши заявлене представником відповідача клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи, дійшла висновку про відсутність правових підстав для його задоволення з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 99 Господарського процесуального кодексу України суд призначає експертизу за сукупності таких умов: якщо для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, а також якщо жодною зі сторін не надано висновок експерта з цих самих питань або надані висновки викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза призначається з метою дослідження матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні суду, якщо встановлення таких обставин потребує спеціальних знань.
Отже, призначення судової експертизи є процесуальним засобом встановлення фактичних обставин, які входять до предмета доказування та не можуть бути з`ясовані судом без застосування спеціальних знань.
Предметом розгляду у даній справі є наявність або відсутність у відповідача правових підстав для користування спірною земельною ділянкою після припинення дії договору оренди, обов`язок її повернення власнику та наявність підстав для стягнення безпідставно збережених коштів за фактичне користування земельною ділянкою.
При цьому відповідач просить поставити на вирішення експерта питання щодо придатності земельної ділянки для використання за її цільовим призначенням як станом на момент укладення договору оренди, так і станом на час розгляду справи, а також щодо можливості отримання прибутку від її використання.
Разом із тим зазначені питання не входять до предмета доказування у цій справі та не мають значення для правильного вирішення спору.
Обов`язок внесення плати за користування земельною ділянкою державної чи комунальної власності пов`язується законом із самим фактом її використання без належної правової підстави, а не зі ступенем її господарської придатності, урожайністю чи можливістю отримання прибутку.
Крім того, придатність земельної ділянки для використання за її цільовим призначенням не впливає на вирішення питання щодо припинення дії договору оренди, фактичного користування земельною ділянкою після закінчення строку його дії, переходу права власності на земельну ділянку до територіальної громади, а також щодо виникнення у відповідача обов`язку сплатити кошти за її безпідставне використання.
Матеріали справи містять належні та допустимі докази, необхідні для встановлення всіх обставин, що входять до предмета доказування, а їх оцінка не потребує спеціальних знань у розумінні статті 99 Господарського процесуального кодексу України.
Водночас питання щодо можливості використання земельної ділянки для отримання прибутку фактично спрямовані на встановлення економічної доцільності її використання та оцінку правових наслідків відповідних обставин, що належить до компетенції суду, а не експерта.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що заявлене клопотання не відповідає вимогам статті 99 Господарського процесуального кодексу України, а призначення судової земельно-технічної експертизи не є необхідним для встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, у зв`язку із чим у його задоволенні слід відмовити.
У судовому засіданні 06.07.2026 представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив останню задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог.
Прокурор просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.
Представник Мигіївської сільської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином.
Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи та те, що матеріали справи містять докази повідомлення учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання; з огляду на те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства; участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін; явка учасників судового процесу ухвалами суду не визнана обов`язковою; матеріалів справи достатньо для її розгляду та прийняття рішення; зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції за відсутністю представника позивача.
У судовому засіданні 06.07.2026 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Апеляційний суд зазначає, що з метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду апеляційної скарги, враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням в Україні воєнного стану – постійні повітряні тривоги, відключення електропостачання та інші чинники тощо; приймаючи до уваги навантаження суду, перебування апеляційної колегії у відпустках, принцип незмінності складу суду, а також з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, апеляційна скарга Фізичної особи - підприємеця Руденко Сергія Анатолійовича на рішення Господарського суду Миколаївської області від 05.03.2026 у справі №915/746/24 розглядається поза межами строку, встановленого статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, але, у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи з метою забезпечення належного судового захисту.
Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 09.03.2010 між Первомайською районною державною адміністрацією як орендодавцем та Руденком Сергієм Анатолійовичем як орендарем укладено договір оренди земельної ділянки (далі – Договір оренди землі), який 06.05.2010 зареєстровано у Книзі державної реєстрації договорів оренди землі по Софіївській сільській раді за №041048300142.
Відповідно до пункту 2.1 Договору оренди землі орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 64,71 га, кадастровий номер 4825486700:02:000:0399, розташовану в межах території Софіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, з яких 62,59 га становлять багаторічні насадження (59,32 га – сади, 3,27 га – інші багаторічні насадження), а 2,12 га – господарські шляхи та прогони. Цільове призначення земельної ділянки – ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Згідно з пунктом 3.1 Договору оренди землі його укладено строком на десять років з урахуванням ротації культур відповідно до проекту землеустрою, при цьому договір набирає чинності з моменту його державної реєстрації. Відтак строк дії договору спливав 06.05.2020.
Пунктом 3.2 Договору оренди землі визначено, що після закінчення строку його дії орендар, який належним чином виконував свої договірні зобов`язання, має переважне право на укладення договору на новий строк. Для реалізації такого права заінтересована сторона повинна не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку дії договору письмово повідомити іншу сторону про намір поновити договір.
Аналогічні положення містяться у пункті 12.3 Договору оренди землі, відповідно до якого орендар за умови належного виконання договору користується переважним правом на його поновлення. При цьому умови договору при його поновленні можуть бути змінені лише за взаємною згодою сторін. Також сторони погодили, що у разі продовження користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору та за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах.
Підпунктом «м» пункту 9.4 Договору оренди землі передбачено обов`язок орендаря після закінчення строку дії договору протягом десяти днів привести земельну ділянку у стан, придатний для її подальшого використання за цільовим призначенням, та передати її орендодавцю за актом приймання-передачі.
Таким чином, умовами Договору оренди землі сторони визначили як порядок його поновлення після закінчення строку дії, так і обов`язок орендаря у разі припинення орендних правовідносин повернути земельну ділянку орендодавцю за актом приймання-передачі у встановлений договором строк.
Станом на дату закінчення строку дії договору спірна земельна ділянка належала до земель сільськогосподарського призначення державної власності, а повноваження щодо розпорядження нею відповідно до частини четвертої статті 122 Земельного кодексу України здійснювало Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області.
Матеріалами справи встановлено, що 03.03.2020 ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області повідомило відповідача про закінчення строку дії договору оренди 06.05.2020 та запропонувало звернутися із заявою про його поновлення разом із проєктом додаткової угоди, передбачивши зміну істотних умов договору, зокрема збільшення розміру орендної плати до 12 % нормативної грошової оцінки земельної ділянки та встановлення строку оренди сім років.
У відповідь відповідач листом від 12.03.2020 запропонував укласти додаткову угоду на інших умовах, визначивши розмір орендної плати у 5 % нормативної грошової оцінки землі. Листами від 03.04.2020 та 04.06.2020 ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області повідомило про незгоду з такими умовами та заперечило проти поновлення договору.
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24.10.2023 у справі № 484/1101/21, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 27.12.2023, у задоволенні позову Руденка С.А. про визнання укладеною додаткової угоди щодо поновлення Договору оренди землі відмовлено.
Після набрання чинності 27.05.2021 Законом України № 1423-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», з огляду на відсутність державної реєстрації права державної власності на спірну земельну ділянку, вона в силу пункту 24 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України перейшла до земель комунальної власності Мигіївської сільської ради. Право комунальної власності на земельну ділянку зареєстровано 30.05.2024.
Пунктом 9.4 Договору оренди землі на орендаря покладено обов`язок після закінчення строку дії договору протягом десяти днів привести земельну ділянку у стан, придатний для подальшого використання за цільовим призначенням, та передати її орендодавцю за актом приймання-передачі.
Прокурор зазначає, що після закінчення строку дії договору відповідач земельну ділянку орендодавцю не повернув та продовжив користуватися нею без належної правової підстави. На підтвердження цих обставин надано листи Мигіївської сільської ради від 18.01.2024, 22.03.2024, 18.04.2024 та 20.05.2024, інформацію Головного управління ДПС у Миколаївській області від 29.01.2024 про часткову сплату відповідачем платежів за користування земельною ділянкою, а також податкові декларації за 2020– 2023 роки, подані відповідачем.
На думку прокурора, безпідставне використання відповідачем земельної ділянки позбавило Мигіївську сільську раду як власника можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй майном, зокрема передати земельну ділянку в оренду іншій особі та отримувати відповідний дохід.
Крім того, прокурор зазначає, що внаслідок неповернення земельної ділянки територіальна громада у період з 06.05.2020 по 30.04.2024 недоотримала доходи у вигляді орендної плати. Розрахунок втраченої вигоди здійснено виходячи з розміру орендної плати, встановленого рішеннями Мигіївської сільської ради від 25.06.2020 № 4 та від 14.07.2021 № 5. Загальна сума безпідставно збережених відповідачем коштів, які, на думку прокурора, підлягають стягненню, становить 1 088 426,35 грн. Зазначені кошти відповідач добровільно не сплатив, що підтверджується листом Мигіївської сільської ради від 20.05.2024.
Таким чином, прокурор вважає, що після припинення дії Договору оренди землі відповідач не виконав обов`язку щодо повернення земельної ділянки орендодавцю або належного оформлення подальшого користування нею, продовжив використовувати земельну ділянку без достатньої правової підстави та безпідставно зберіг кошти, які мав сплатити за її використання.
Саме невиконання відповідачем обов`язку щодо повернення земельної ділянки після закінчення строку дії договору, продовження її безпідставного використання, а також несплата коштів за таке користування, що, на думку прокурора, призвело до порушення майнових інтересів Мигіївської сільської ради та недоотримання місцевим бюджетом доходів, стали підставою для звернення прокурора до суду з цим позовом в інтересах держави в особі Мигіївської сільської ради.
Заслухавши пояснення представників прокуратури та відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи в межах апеляційних вимог, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.
Суд зазначає, що відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договорів та інших правочинів. За змістом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а згідно зі статтею 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Колегія суддів виходить із того, що правовідносини щодо володіння, користування та розпорядження землями державної і комунальної власності становлять суспільний інтерес, оскільки земля відповідно до статті 14 Конституції України є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Використання земельної ділянки без належної правової підстави, а також її утримання після припинення орендних правовідносин без повернення власнику суперечить принципам законності та ефективного використання земельних ресурсів, позбавляє власника можливості реалізувати свої правомочності щодо розпорядження земельною ділянкою та отримання доходу від її використання, а тому не відповідає суспільному інтересу.
Як вбачається з матеріалів справи, прокурор, звертаючись із позовом, обґрунтував порушення інтересів держави тим, що після припинення дії договору оренди відповідач продовжив користуватися спірною земельною ділянкою без належної правової підстави, не повернув її власнику та не сплачував кошти за її використання у встановленому законом порядку, внаслідок чого Мигіївська сільська рада була позбавлена можливості реалізувати повноваження власника щодо передачі земельної ділянки в користування на конкурентних засадах та отримання відповідних надходжень до місцевого бюджету.
Такі обставини, на думку колегії суддів, свідчать про порушення майнових інтересів територіальної громади, а також інтересів держави у сфері забезпечення законного та ефективного використання земель комунальної власності.
Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави у суді у разі, якщо їх захист не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.
Частиною четвертою статті 53 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що прокурор, звертаючись до суду в інтересах держави, зобов`язаний обґрунтувати, у чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх судового захисту та зазначити орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Згідно зі статтею 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування має право звертатися до суду для захисту прав та законних інтересів територіальної громади. Крім того, відповідно до статті 12 та пункту 24 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України саме Мигіївська сільська рада є органом, уповноваженим здійснювати повноваження власника щодо спірної земельної ділянки.
Матеріалами справи підтверджується, що Первомайська окружна прокуратура листами від 15.01.2024, 08.03.2024 та 17.05.2024 зверталася до Мигіївської сільської ради із пропозицією самостійно вжити заходів щодо захисту порушених інтересів територіальної громади, зокрема шляхом звернення до суду. Натомість у відповідях від 18.01.2024 та 22.03.2024 Мигіївська сільська рада повідомила про відсутність наміру звертатися до суду із відповідним позовом.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що уповноважений орган, знаючи про наявність порушення права комунальної власності та необхідність його судового захисту, належних заходів для поновлення порушеного права не вжив, що свідчить про нездійснення ним захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.
Відповідно до правових висновків, сформульованих Великою Палатою Верховного Суду, сам факт невжиття компетентним органом належних заходів судового захисту за наявності підстав для такого звернення є достатнім для реалізації прокурором представницьких повноважень за умови дотримання порядку, визначеного статтею 23 Закону України «Про прокуратуру».
Оскільки прокурором до звернення до суду дотримано встановленої законом процедури повідомлення компетентного органу, наведено обґрунтування порушення інтересів держави та підтверджено бездіяльність уповноваженого органу щодо їх захисту, колегія суддів дійшла висновку про наявність у прокурора передбачених законом підстав для здійснення представництва інтересів держави в особі Мигіївської сільської ради та звернення до суду з цим позовом.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Руденко Сергій Анатолійович зареєстрований як фізична особа-підприємець з 19.05.2004, тобто задовго до укладення 29.03.2010 Договору оренди землі та його державної реєстрації 06.05.2010.
При цьому укладений сторонами договір безпосередньо пов`язаний із здійсненням відповідачем підприємницької діяльності. Так, відповідно до пункту 2.1 Договору оренди землі земельна ділянка була передана відповідачу для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що є видом господарської діяльності.
Крім того, у кадастровому плані земельної ділянки та акті про встановлення меж земельної ділянки в натурі і передачу межових знаків під охорону та зберігання, які є невід`ємними додатками до Договору оренди землі, відповідач зазначений саме як суб`єкт підприємницької діяльності.
Також матеріалами справи підтверджується, що із заявою від 12.03.2020 про поновлення Договору оренди землі та укладення додаткової угоди відповідач звертався до орендодавця саме як фізична особа-підприємець.
Про використання відповідачем спірної земельної ділянки у межах здійснення підприємницької діяльності свідчить і лист Головного управління ДПС у Миколаївській області № 940/5/14-29-24-02-02 від 29.01.2024, відповідно до якого за 2020– 2023 роки ФОП Руденко Сергій Анатолійович подавав податкові декларації з плати за землю, у яких самостійно визначав податкові зобов`язання з орендної плати за земельну ділянку за договором оренди № 041048300142 від 06.05.2010. До зазначеного листа долучено відповідні податкові декларації.
Згідно з частиною першою статті 128 Господарського кодексу України та статтею 50 Цивільного кодексу України громадянин набуває статусу суб`єкта господарювання за умови його державної реєстрації як фізичної особи-підприємця.
Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України господарським є зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником господарських відносин з підстав, передбачених законом або договором. Майнові зобов`язання, які виникають на підставі господарського договору між суб`єктами господарювання або між суб`єктом господарювання та юридичною особою, є господарсько-договірними.
Однією з визначальних ознак господарського договору є його суб`єктний склад та спрямованість на забезпечення здійснення господарської діяльності. Якщо на момент укладення договору фізична особа мала статус підприємця, а договір укладено для здійснення підприємницької діяльності, правовідносини, що виникають із такого договору, мають господарський характер.
За наведених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірна земельна ділянка використовувалася відповідачем у зв`язку зі здійсненням ним підприємницької діяльності, а тому у спірних правовідносинах він виступає саме як фізична особа-підприємець. Відтак спір підлягає вирішенню за правилами господарського судочинства.
Як вбачається зі змісту судових рішень, ухвалених у справі № 484/1101/21, питання використання відповідачем земельної ділянки як фізичною особою-підприємцем, подання ним податкової звітності як суб`єктом господарювання та визначення юрисдикції спору судами не досліджувалися і не були предметом судової оцінки. Відповідно, зазначені обставини не набули властивостей преюдиційності у розумінні статті 75 Господарського процесуального кодексу України.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спір виник із господарських правовідносин, а тому підлягає розгляду за правилами Господарського процесуального кодексу України. Доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують.
Колегія суддів зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» №1423-ІХ від 28.04.2021, який набрав чинності 27.05.2021, було істотно змінено правове регулювання відносин щодо розпорядження землями державної та комунальної власності.
Зокрема, розділ Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України доповнено пунктом 24, відповідно до якого з дня набрання чинності зазначеною нормою землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах відповідних територіальних громад, крім земель, прямо визначених цим пунктом як винятки.
Водночас законодавець розмежував момент переходу права власності залежно від наявності державної реєстрації права державної власності. Так, земельні ділянки, право державної власності на які було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності, тоді як інші земельні ділянки, а також землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність безпосередньо з дня набрання чинності пунктом 24 розділу Х Земельного кодексу України, тобто з 27.05.2021.
Як встановлено судом, відповідно до відомостей Державного земельного кадастру спірна земельна ділянка належить до земель сільськогосподарського призначення державної власності та розташована за межами населеного пункту в адміністративних межах Софіївського старостинського округу Мигіївської сільської ради.
Матеріали справи не містять доказів державної реєстрації права державної власності на спірну земельну ділянку станом на 27.05.2021. Навпаки, встановлено, що на момент набрання чинності Законом №1423-ІХ таке право у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано не було.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в силу прямої вказівки пункту 24 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України спірна земельна ділянка перейшла до комунальної власності Мигіївської сільської ради саме з 27.05.2021 незалежно від оформлення акта приймання-передачі чи здійснення державної реєстрації права комунальної власності.
Подальша державна реєстрація права комунальної власності за Мигіївською сільською радою була здійснена на підставі Закону №1423-ІХ та лише підтвердила виникнення права, яке настало безпосередньо в силу закону.
Отже, з моменту припинення дії договору оренди до 27.05.2021 повноваження щодо розпорядження спірною земельною ділянкою належали Головному управлінню Держгеокадастру у Миколаївській області, а починаючи з 27.05.2021 такі повноваження, як і право власності на земельну ділянку, перейшли до Мигіївської сільської ради.
Колегія суддів також враховує, що відповідно до підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України плата за землю є обов`язковим платежем у складі податку на майно та справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Таким чином, орендна плата має подвійну правову природу: з одного боку, вона є істотною умовою договору оренди землі, а з іншого — обов`язковим податковим платежем. Саме тому при визначенні порядку її справляння та розміру підлягають застосуванню не лише норми цивільного та земельного законодавства, а й приписи Податкового кодексу України. Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 у справі №635/4233/19.
Згідно з положеннями Податкового та Бюджетного кодексів України плата за землю зараховується до відповідного місцевого бюджету за місцезнаходженням земельної ділянки та є одним із джерел формування доходів загального фонду бюджету територіальної громади.
Враховуючи місце розташування спірної земельної ділянки, саме Мигіївська сільська рада є суб`єктом, до бюджету якого повинні надходити кошти від її використання, а відтак є належним носієм майнового інтересу щодо стягнення плати за користування земельною ділянкою.
Крім переходу права власності на земельні ділянки, Закон №1423-ІХ передбачив також перехід повноважень щодо їх розпорядження. Із дня набрання чинності пунктом 24 розділу Х Земельного кодексу України органи виконавчої влади, які раніше здійснювали розпорядження відповідними землями державної власності, втратили право розпоряджатися ними до моменту державної реєстрації права комунальної власності.
Зазначені положення узгоджуються із приписами частин першої та п`ятої статті 148-1 Земельного кодексу України, відповідно до яких у разі переходу права власності на земельну ділянку, а також переходу повноважень щодо розпорядження землями державної власності від одного органу до іншого, до нового власника або уповноваженого органу переходять усі права та обов`язки попереднього власника за чинними земельними правовідносинами.
Отже, починаючи з 27.05.2021 Мигіївська сільська рада набула не лише право комунальної власності на спірну земельну ділянку, а й увесь комплекс прав та обов`язків попереднього розпорядника — Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, що свідчить про універсальне правонаступництво у спірних правовідносинах.
Аналогічний правовий підхід висловлений Верховним Судом у постанові від 23.08.2023 у справі №914/84/22, у якій зазначено, що у зв`язку з переходом земель державної власності до комунальної власності територіальна громада набуває прав та обов`язків попереднього розпорядника земельної ділянки, у тому числі щодо захисту порушених майнових прав.
З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Мигіївська сільська рада є належним позивачем у даному спорі та має право вимагати від відповідача сплати плати за користування спірною земельною ділянкою, у тому числі за період, що передував 27.05.2021, оскільки до неї в силу закону перейшли усі права та обов`язки попереднього розпорядника земельної ділянки.
Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка, а порядок справляння такої плати визначається законом.
Згідно з підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України плата за землю є обов`язковим платежем у складі податку на майно, який справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної чи комунальної власності.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідач не є власником спірної земельної ділянки та не набув права постійного користування нею. За таких обставин він не є платником земельного податку щодо цієї земельної ділянки, а єдиною передбаченою законом формою плати за її використання є орендна плата.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що після припинення дії договору оренди відповідач земельну ділянку орендодавцю не повернув, продовжив користуватися нею без належної правової підстави, унаслідок чого Мигіївська сільська рада була позбавлена можливості реалізувати свої повноваження власника, зокрема передати земельну ділянку в користування іншій особі на конкурентних засадах та отримувати відповідний дохід до місцевого бюджету.
Як вбачається з матеріалів справи, прокурором розмір недоотриманих коштів визначено виходячи з розміру орендної плати за користування земельною ділянкою комунальної власності із застосуванням нормативної грошової оцінки земельної ділянки та ставок орендної плати, встановлених рішеннями Мигіївської сільської ради №4 від 25.06.2020 та №5 від 14.07.2021.
Відповідно до статті 289 Податкового кодексу України базою для визначення розміру земельного податку та орендної плати є нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта її індексації. Центральний орган виконавчої влади у сфері земельних відносин щороку визначає відповідний коефіцієнт індексації та оприлюднює його у встановленому законом порядку.
Матеріалами справи підтверджується, що при здійсненні розрахунку прокурором використано витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки станом на 2020 та 2024 роки, а також враховано офіційно оприлюднені коефіцієнти індексації нормативної грошової оцінки земель.
Із листа Держгеокадастру від 12.01.2024 №6-28-0.222-600/2-24 та інформації Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 07.06.2024 вбачається, що протягом 2021– 2023 років коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення становив 1. У зв`язку із цим нормативна грошова оцінка спірної земельної ділянки у зазначений період залишалася незмінною та становила 4 146 330,40 грн.
Згідно з витягом із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 22.04.2024 її нормативна грошова оцінка станом на 2024 рік становила 4 373 193,64 грн.
Водночас із інформації Мигіївської сільської ради від 10.06.2024 вбачається, що у 2021 році діяли ставки земельного податку, затверджені рішенням сільської ради №4 від 25.06.2020, тоді як ставки орендної плати на цей період окремим рішенням ще не були встановлені.
За змістом підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України річний розмір орендної плати не може бути меншим за розмір земельного податку. З огляду на наведене прокурор обґрунтовано визначив розмір недоотриманої орендної плати за 2021 рік виходячи із мінімального розміру, що відповідає ставці земельного податку, встановленій рішенням Мигіївської сільської ради.
За 2022– 2024 роки розрахунок здійснено із застосуванням ставок орендної плати, затверджених рішенням Мигіївської сільської ради №5 від 14.07.2021, яке було чинним у відповідний період.
Здійснений прокурором розрахунок свідчить, що загальний розмір безпідставно збережених відповідачем коштів у вигляді несплаченої орендної плати за період з 01.01.2021 по 30.04.2024 становить 1 088 426,35 грн.
Перевіривши наведений розрахунок, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про його арифметичну правильність та відповідність вимогам чинного законодавства. Розрахунок ґрунтується на належних і допустимих доказах, зокрема витягах про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, рішеннях органу місцевого самоврядування щодо ставок плати за землю, а також відомостях про фактично сплачені відповідачем платежі.
При цьому відповідач не надав суду контррозрахунку, не спростував правильності застосованих прокурором показників нормативної грошової оцінки земельної ділянки, ставок орендної плати чи врахованих сум фактично сплачених платежів, а тому його заперечення не можуть бути підставою для відхилення зазначеного розрахунку.
Матеріалами справи також підтверджується, що Мигіївська сільська рада листами від 14.02.2024 та 01.05.2024 зверталася до відповідача з вимогою добровільно сплатити суму безпідставно збережених коштів. Зазначені листи отримані відповідачем 23.02.2024 та 04.05.2024 відповідно, однак викладені у них вимоги залишено без виконання. Згідно з інформацією Мигіївської сільської ради від 20.05.2024 відповідні кошти до місцевого бюджету сплачені не були.
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка без достатньої правової підстави набула або зберегла у себе майно за рахунок іншої особи, зобов`язана повернути це майно потерпілому. Такий обов`язок виникає також у випадку, коли правова підстава, на якій майно було набуте або збережене, згодом відпала.
Наведені положення регулюють кондикційні зобов`язання, що виникають у разі безпідставного набуття або збереження майна, та підлягають застосуванню за відсутності спеціального способу правового регулювання відповідних правовідносин.
Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула або зберегла майно за рахунок іншої особи.
На відміну від цивільно-правової відповідальності, обов`язок із повернення безпідставно набутого чи збереженого майна не є санкцією за правопорушення, а має відновлювальний характер, оскільки спрямований на повернення потерпілому майна або його вартості, які без достатньої правової підстави залишилися у володінні набувача.
Колегія суддів не погоджується з наведеними доводами апеляційної скарги з огляду на таке.
Посилання апелянта на те, що спірний договір оренди земельної ділянки був укладений із громадянином, а не з фізичною особою-підприємцем, а відтак спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, є безпідставними.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Руденко Сергій Анатолійович був зареєстрований як фізична особа-підприємець ще 19.05.2004, тобто задовго до укладення 29.03.2010 договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації 06.05.2010.
При цьому кадастровий план земельної ділянки, акт встановлення меж земельної ділянки в натурі та передачі межових знаків на зберігання, які є невід`ємними додатками до договору оренди, містять відомості про відповідача саме як про суб`єкта підприємницької діяльності.
Крім того, листом Головного управління ДПС у Миколаївській області підтверджується, що упродовж 2020– 2023 років відповідач як фізична особа-підприємець подавав податкові декларації з плати за землю, у яких визначав податкові зобов`язання саме за договором оренди земельної ділянки від 06.05.2010 №041048300142 щодо спірної земельної ділянки площею 64,71 га. Також із заявою про поновлення договору оренди від 12.03.2020 відповідач звертався до орендодавця саме як фізична особа-підприємець.
Наведені обставини свідчать, що спірна земельна ділянка використовувалась відповідачем у процесі здійснення ним підприємницької діяльності, а тому спірні правовідносини мають господарський характер.
Відповідно до статей 50 Цивільного кодексу України, 128, 173 Господарського кодексу України громадянин, зареєстрований як фізична особа-підприємець, є суб`єктом господарювання, а зобов`язання, що виникають у зв`язку зі здійсненням ним господарської діяльності, належать до господарських.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про належність цього спору до юрисдикції господарських судів.
Не заслуговують на увагу й доводи апелянта про те, що судами під час розгляду цивільної справи №484/1101/21 нібито вже встановлено цивільно-правовий характер спірних правовідносин.
Відповідно до частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України преюдиціальне значення мають виключно ті фактичні обставини, які були предметом безпосереднього дослідження суду, отримали належну правову оцінку та знайшли своє відображення у мотивувальній частині судового рішення.
Як вбачається зі змісту судових рішень у справі №484/1101/21, питання використання відповідачем спірної земельної ділянки у підприємницькій діяльності, його статусу фізичної особи-підприємця під час виконання договору оренди, подання ним податкової звітності як суб`єктом господарювання, а також питання належності спору до господарської юрисдикції судами не досліджувалися та не вирішувалися.
Отже, наведені обставини не набули преюдиціального значення, а тому не можуть бути покладені в основу висновку про цивільно-правовий характер спірних правовідносин.
Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо безпідставності визначення розміру коштів, заявлених до стягнення.
Як правильно встановив суд першої інстанції, після припинення дії договору оренди відповідач продовжив фактичне користування земельною ділянкою, однак не оформив належним чином право користування нею та не сплачував плату у розмірі, визначеному чинним законодавством і рішеннями органу місцевого самоврядування.
Розрахунок суми безпідставно збережених коштів здійснений прокурором виходячи з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, ставок плати за землю, встановлених рішеннями Мигіївської сільської ради, положень Податкового кодексу України, витягів про нормативну грошову оцінку земельної ділянки та з урахуванням сум, фактично сплачених відповідачем.
Суд першої інстанції перевірив наведений розрахунок, встановив його арифметичну правильність, відповідність вимогам чинного законодавства та наданим доказам, а відповідач не подав жодного належного контррозрахунку чи доказів, які б спростовували визначений прокурором розмір безпідставно збережених коштів або свідчили про неправильність застосованої методики їх обчислення.
Саме лише незгода апелянта із проведеним розрахунком без наведення конкретних порушень норм матеріального права чи арифметичних помилок не може бути підставою для висновку про його необґрунтованість.
Крім того, твердження апелянта про те, що розрахунок здійснено виключно на підставі доводів прокуратури, спростовується матеріалами справи, оскільки він ґрунтується на офіційних документах, виданих компетентними органами, а також на нормативно-правових актах, які регулюють порядок визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин справи, не свідчать про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права та не дають підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.
Решта доводів апеляційної скарги не беруться до уваги, тому що їх суть не має значення для ухвалення законного та об`єктивного судового рішення.
Статтею 275 Господарського процесуального кодексу України передбачено право суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 Господарського процесуального кодексу України).
З огляду на викладене, приймаючи до уваги положення чинного законодавства і встановлені обставини справи, оцінивши докази у справі в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Фізичної особи - підприємця Руденка Сергія Анатолійовича на рішення Господарського суду Миколаївської області від 05 березня 2026 року у справі № 915/746/24 задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишається без змін.
З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця Руденка Сергія Анатолійовича залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Миколаївської області від 05.03.2026 у справі №915/746/24 залишити без змін.
Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.
Повний текст постанови складений та підписаний 09.07.2026.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Богатир К.В.

Суддя Принцевська Н.М.