Справа № 420/18779/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 вересня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,- 

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 24 червня 2026 року надійшов позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , органу СБУ, розвідувального органу України) про відмову ОСОБА_1 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період оформлене протоколом № 22 від 03.06.2026 року;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , органу СБУ, розвідувального органу України) надати ОСОБА_1 відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 3 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 
Позиція позивача обґрунтовується наступним
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що згідно довідки серії КО № 018890 від 20.05.1991 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнаний інвалідом третьої групи безстроково, внаслідок епілепсії після перенесеного менінгіту в 1990 році. ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою про оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 2 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». За результатами розгляду заяви, листом ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 повідомлено, що протоколом № 22 від 03.06.2026 року ІНФОРМАЦІЯ_3 (відокремленого відділу Територіального центру комплектування та соціальної підтримки, органу СБУ, розвідувального органу України) ухвалено рішення про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період. 
Підставою для відмови в оскарженому рішенні зазначено те, що до заяви про надання відстрочки долучено копії довідки інвалідності III групи серії КО № 018890, виданої лікарсько - трудовою експертною комісією при обласній дитячій лікарні Кримської області Міністерства соціального забезпечення УРСР 21 травня 1991 року, яка, на думку відповідача не є довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, визначеною МОЗ. У зв`язку з цим, відповідачем зроблений безпідставний висновок про те, що ОСОБА_1 не надано будь-яких доказів, передбачених Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, особливий період, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України № 560 від 16.05.2024 року. 
Вважаючи Рішення Комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , органу СБУ, розвідувального органу України) про відмову у наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період незаконним та безпідставним, позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Процесуальні дії та клопотання учасників справи
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 24 червня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в порядку ст.262 КАС України. 
Відповідач відзив на позов до суду не надав. 
Станом на 08 вересня 2026 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило.
Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалася позиція позивача, суд встановив наступні факти та обставини.
Обставини справи встановлені судом
Судом встановлено, що згідно довідки серії КО № 018890 від 20.05.1991 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнаний інвалідом третьої групи безстроково, внаслідок епілепсії після перенесеного менінгіту в 1990 році. 
ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою про оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 2 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 
За результатами розгляду заяви, листом ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 повідомлено, що протоколом № 22 від 03.06.2026 року ІНФОРМАЦІЯ_3 (відокремленого відділу Територіального центру комплектування та соціальної підтримки, органу СБУ, розвідувального органу України) ухвалено рішення про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період. 
Підставою для відмови в оскарженому рішенні зазначено те, що до заяви про надання відстрочки долучено копії довідки інвалідності III групи серії КО № 018890, виданої лікарсько - трудовою експертною комісією при обласній дитячій лікарні Кримської області Міністерства соціального забезпечення УРСР 21 травня 1991 року, яка, на думку відповідача не є довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, визначеною МОЗ. У зв`язку з цим, відповідачем зроблений висновок про те, що ОСОБА_1 не надано будь-яких доказів, передбачених Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, особливий період, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України № 560 від 16.05.2024 року. 
Вважаючи Рішення Комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , органу СБУ, розвідувального органу України) про відмову у наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період незаконним та безпідставним, позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Джерела права та висновки суду
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Згідно із статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
На момент розгляду вказаної адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, а відповідно під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок призову на військову службу по мобілізації в умовах воєнного стану.
Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-ХІІ (далі - Закон №3543-ХІІ, в редакції на час виникнення спірних відносин) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.
Статтею 1 Закону № 3543-ХІІ визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Відповідно до норм абз. 5 статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 06.12.1991 № 1932-XII передбачено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
В свою чергу нормами статті 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (далі - Закон №3543-ХІІ) визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Підстави звільнення від призову на військову службу під час мобілізації передбачені статтею 23 Закону № 3543-XII.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: визнані в установленому порядку особами з інвалідністю або відповідно до висновку військово-лікарської комісії тимчасово непридатними до військової служби за станом здоров`я на термін 6-12 місяців (з наступним проходженням військово-лікарської комісії). 
Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року № 1487 (чинним на момент виникнення спірних правовідносин; далі також - Порядок № 1487).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 1487 військовий облік є складовою змісту мобілізаційної підготовки держави. Він полягає у цілеспрямованій діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій щодо: фіксації, накопичення та аналізу наявних людських мобілізаційних ресурсів за військово-обліковими ознаками; здійснення заходів із забезпечення виконання встановлених правил військового обліку призовниками, військовозобов`язаними та резервістами; подання відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів до органів ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Згідно підпункту 8 пункту 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (додаток 2 до Порядку № 1487) призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні особисто повідомляти в семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну персональних даних, зазначених у статті 7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», а також надавати зазначеним органам документи, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
З аналізу вищезазначених норм Закону №3543 вбачається, що визначений перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову під час мобілізації є вичерпний та у кожному конкретному випадку особам, які не підлягають призову, або підпадають під умови відстрочки слід надати той обсяг документів, який підтвердить існування обставин, достатніх для того, щоб уповноважений суб`єкт владних повноважень міг прийняти відповідне рішення.
Згідно з пунктом 11 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154, районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік.
Отже, до повноважень районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки належить оформлення військовозобов`язаним відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку.
Таким чином, саме територіальні центри комплектування та соціальної підтримки оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації.
З урахуванням зазначеного, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого належить вирішення питання щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, після отримання від позивача заяви про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації разом з доданими документами повинен був прийняти рішення за наслідком розгляду цієї заяви.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року № 560 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі, - Порядок № 560).
Відповідно до п. 56 Порядку № 560 відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Згідно з п. 57 цього Порядку, для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі:
голова комісії - керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу);
члени комісії - представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації).
Відповідно до п. 58 Порядку № 560 за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5, військовозобов`язаних СБУ чи розвідувальних органів) особисто через центри надання адміністративних послуг подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу за місцем перебування на військовому обліку заяву про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період. Заява повинна містити такі обов`язкові відомості про військовозобов`язаного:
прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності);
реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію (за наявності) та номер паспорта громадянина України (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомили про це відповідному контролюючому органу і мають відмітку в паспорті громадянина України);
дату народження;
адресу задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування);
адресу електронної пошти;
контактний номер телефону.
До заяви додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5.
Адміністратор центру невідкладно засобами Єдиного державного вебпорталу електронних послуг формує та передає заяву відповідно до Порядку подання через центри надання адміністративних послуг із використанням засобів Єдиного державного вебпорталу електронних послуг заяв про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560 (Офіційний вісник України, 2024 р., № 49, ст. 2979), - із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 24 жовтня 2025 р. № 1364.
Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації відповідним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки або його відділом (Центральним управлінням або регіональним органом СБУ чи відповідним підрозділом розвідувального органу) не пізніше ніж протягом одного робочого дня з дня її отримання.
Під час подання заяви військовозобов`язаний пред`являє військово-обліковий документ (військово-обліковий документ в електронній формі).
Відповідно до п. 59 Порядку за наявності технічної можливості відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період може оформлятися та надаватися автоматично у разі створення запиту на її оформлення військовозобов`язаним через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів на підставі даних, отриманих з інших державних реєстрів або баз (банків) даних, які підтверджують, що військовозобов`язаний має право на відстрочку з підстав, визначених статтею 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
У разі виявлення шляхом електронної інформаційної взаємодії Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів з іншими державними реєстрами або базами (банками) даних відсутності у військовозобов`язаного законних підстав щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, оформлену автоматично, така відстрочка підлягає автоматичному скасуванню.
Відповідно до п. 60 Порядку № 560 Комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади, інших державних органів для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів. Орган державної влади, інший державний орган здійснює розгляд відповідного запиту протягом п`яти робочих днів з дати його отримання.
Підтвердження достовірності та/або перевірка відомостей, зазначених у заяві, здійснюються шляхом електронної інформаційної взаємодії Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів з іншими державними реєстрами або базами (банками) даних.
Комісія зобов`язана розглянути отримані заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи календарних днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом дня, наступного за днем отримання інформації на запити до органів державної влади, інших державних органів.
На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом. У разі позитивного рішення у протоколі окремо зазначається строк, на який надано відстрочку, та строк дії відповідних законних підстав (настання обставин, за яких особа втрачає законні підстави на відстрочку). У разі відмови у наданні відстрочки у протоколі зазначаються причини такої відмови.
У разі коли комісія надіслала відповідні запити до органів державної влади, інших державних органів для отримання інформації, строк розгляду заяви та документів, що підтверджують право військовозобов`язаного на відстрочку, не перевищує 15 календарних днів. У разі неотримання від органу державної влади, іншого державного органу відповіді на запит комісія не пізніше ніж на п`ятнадцятий день з дати реєстрації заяви приймає рішення на підставі поданих заявником документів. Про відсутність відповіді від органу державної влади, іншого державного органу на запит зазначається в протоколі.
У разі позитивного рішення комісії відомості щодо надання відстрочки (строк відстрочки та строк дії відповідних законних підстав (настання обставин, за яких особа втрачає законні підстави на відстрочку) протягом одного дня з дати прийняття такого рішення вносяться до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів та відображаються в електронному кабінеті призовника, військовозобов`язаного, резервіста, а не пізніше двох днів з дати прийняття такого рішення заявникові повідомляється про це у способи, визначені цим пунктом, та видається роздрукований (оновлений) військово-обліковий документ, сформований відповідно до Порядку оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 559 (Офіційний вісник України, 2024 р., № 49, ст. 2978), або довідка за формою згідно з додатком 6 (для військовозобов`язаних СБУ та розвідувальних органів).
У разі прийняття комісією рішення про відмову у наданні відстрочки заявникові (у тому числі військовозобов`язаному СБУ або розвідувальних органів) не пізніше ніж на наступний робочий день з дати прийняття такого рішення повідомляється про це у способи, визначені цим пунктом, за формою згідно з додатком 7.
У разі прийняття комісією рішення про відмову у наданні відстрочки за результатами розгляду заяви про надання відстрочки, поданої через центр надання адміністративних послуг, територіальний центр комплектування та соціальної підтримки повідомляє відповідному центру надання адміністративних послуг та надсилає заявникові повідомлення про відмову у наданні відстрочки (додаток 7) на зазначену у заяві адресу електронної пошти.
За результатом розгляду заяви про надання відстрочки військовозобов`язаного СБУ або розвідувального органу довідка (додаток 6) або повідомлення про відмову (додаток 7) надсилається у спосіб, зазначений у заяві про надання відстрочки, засобами електронного або поштового зв`язку.
Рішення комісії може бути оскаржене у судовому порядку.
Таким чином, сукупний аналіз наведених норм права доводить, що заяви з питання надання відстрочки від призову на військову службу та додані до неї документи належать обов`язковому розгляду комісією протягом семі днів з дати надходження. На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки та про прийняте комісією рішення повідомляється засобами телефонного, електронного зв`язку або поштою заявнику не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.
Як убачається з матеріалів справи, наслідком розгляду поданої позивачем заяви про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 3 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», комісією з надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_1 (відокремленого відділу Територіального центру комплектування та соціальної підтримки, органу СБУ, розвідувального органу України) прийнято рішення, яким ОСОБА_1 відмовлено у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за п. 3 ч. 1 ст. 23 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Підставою для відмови в оскарженому рішенні зазначено те, що до заяви про надання відстрочки долучено копії довідки інвалідності III групи серії КО № 018890, виданої лікарсько - трудовою експертною комісією при обласній дитячій лікарні Кримської області Міністерства соціального забезпечення УРСР 21 травня 1991 року, яка, на думку відповідача не є довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, визначеною МОЗ. 
Перевіряючи правомірність ухваленого ІНФОРМАЦІЯ_5 рішення щодо відмови у наданні позивачу відстрочки, суд виходить із застосування норм права таким чином.
Судом встановлено, що відповідно до листа Міністерства охорони здоров`я України від 08.10.1998 року, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , за направленням Обласної дитячої лікарні Кримської області, лікарсько - трудовою комісією Кримської області була встановлена інвалідність третьої групи, 21.05.1991 року видана довідка серії КО № 018890 як особі, яка за законодавством була визнана інвалідом дитинства безстроково. 
Складом лікарсько - трудової експертної комісії колишньої ЛТЕК Кримської області 20.05.1991 року було проведено огляд та встановлена група інвалідності неповнолітньому ОСОБА_1 , відповідно до Положення про лікарсько - трудові експертні комісії, затвердженого Постановою Ради міністрів Української РСР Української Республіканської Ради Професійних Спілок № 134 від 28.03.1985 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Кабінету міністрів України № 83 від 22.02.1992 року «Про затвердження про медико - соціальну експертизу і Положення про індивідуальну програму реабілітації та адаптації інваліда». 
За результатами вивчення медичної документації, перевірки результатів дослідження, проведеного складом лікарсько-трудової експертної комісії Кримської області при визначенні ступеню, тривалості захворювання неповнолітнього ОСОБА_1 , причин і часу настання інвалідності встановлено, що головою комісії та лікарями членами ЛТЕК Кримської області при встановленні ОСОБА_1 інвалідності третьої групи безстроково за загальним захворюванням порядок проведення медико - соціальної експертизи порушений не був. 
Також, згідно вказаного листа Міністерства охорони здоров`я України, встановлена ОСОБА_1 за станом здоров`я третя група інвалідності безстроково без необхідності подальшого повторного переогляду. 
Також судом встановлено, що ОСОБА_1 вже доведений в судовому порядку факт наявності статусу особи з інвалідністю.
26.08.2025 року ОСОБА_1 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника. 
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 03.09.2025 р. № 155250036500 ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні пенсії з втратою годувальника за відсутністю висновку МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення вісімнадцятирічного віку. 
ОСОБА_1 оскаржив вказане рішення до Одеського окружного адміністративного суду. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.04.2026 року по справі № 420/36314/25, яке набрало законної сили 12.05.2026 року, задоволена позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії. 
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 03.09.2025 р. № 155250036500 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника. 
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити ОСОБА_1 пенсію у зв`язку з втратою годувальника як особі, яка стала особою з інвалідністю до досягнення 18 років. 
В ході розгляду справи № 420/36314/25 судом встановлено, що згідно довідки серії КО № 018890 від 21.05.1991 р. позивача визнано інвалідом третьої групи безстроково, внаслідок епілепсії після перенесеного менінгіту в 1990 році.
В подальшому діагноз, встановлений позивачу при визнанні інвалідом дитинства безстроково, неодноразово підтверджувався під час звернення за станом здоров`я закладів охорони здоров`я, про що свідчать копії медичної довідки Дніпропетровської міської лікарні № 14 від 28.12.2004 р. № 639, консультаційного висновку спеціаліста КНП "Міська лікарня № 5" Одеської міської ради від 04.03.2025 р., консультативного висновку лікаря невролога Багатопрофільного медичного центру Одеського національного медичного університету від 10.03.2025 р., довідки КНП "Міська клінічна лікарня № 1" Одеської міської ради від 04.03.2025 р., виписного епікризу № 1080/1/440 від 16.05.2025 року КНП "Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я" Одеської обласної ради.
У вказаному рішенні суду зазначено, що відповідно до п.2.18 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 року № 22-І, також передбачено, що визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 3 віку, вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).
Тобто право на призначення пенсії по втраті годувальника особа, якій призначається пенсія, набуває лише за умови надання виписки з акта огляду в МСЕК та/або висновку МСЕК про те, що вона могла бути визнана інвалідом до досягнення 18 років. 
З наведеного слідує, що є два випадки для призначення пенсії такого виду пенсії: як встановлення особі інвалідності до досягнення нею 18 річного віку, так і настання інвалідності у віці до 18 років. 
При цьому, формулювання "стали особою з інвалідністю до досягнення років" не є тотожнім "отримали статус особи з інвалідністю до досягнення років" (в формалізованому розумінні), натомість їх слід тлумачити також таким чином, що стан здоров`я вказаних осіб фактично відповідав та/або мав передумови відповідати статусу інвалідності. 
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03.10.2019 року по справі №302/1149/16-а та від 27.10.2021 року по справі №759/6651/16-a.
За наведеного правового регулювання та встановлених обставин справи, суд при розгляді справи № 420/36314/25 дійшов висновку, що позивач набув інвалідність до досягнення ним 18 років, у зв`язку із чим і було зроблено запис про інвалідність з дитинства у довідці серії КО № 018890 від 21.05.1991 року, а тому доводи відповідача щодо відсутності підтвердження наявності ознак інвалідності у віці до 18 років є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.
Більше того, Верховний Суд у постановах від 03.10.2019 р. у справі №302/1149416- а та від 27.10.2021 р. у справі №759/6651/16-а зазначив, що встановлення категорії "інвалідність з дитинства" МСЕК особам ще до їх повноліття чинним законодавством передбачено. 
Як зазначено у рішенні Одеського окружного адміністративного суду 09.04.2026 року по справі № 420/36314/25 відповідач, відмовляючи позивачеві у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника, виходив з того, що позивачем не подано документів, згідно яких він визнаний особою з інвалідністю з дитинства до досягнення 18 років, однак вказане, як встановлено судом, не відповідає дійсності. 
Згідно ст. 78 ч. 4 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, законодавець пов`язує преюдиційність не виключно з тотожністю сторін у двох судових справах, а також із тим, що відповідні обставини встановлені щодо конкретної особи, яка бере участь у подальшій справі.
Як встановлено судом, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.04.2026 року у справі № 420/36314/25, яке набрало законної сили 12.05.2026 року, встановлено, що ОСОБА_1 набув інвалідність до досягнення ним 18-річного віку, у зв`язку з чим у довідці серії НОМЕР_1 від 21.05.1991 року було зроблено запис про інвалідність з дитинства.
Крім того, у зазначеній справі судом досліджувалося питання юридичної значимості довідки серії КО № 018890 та встановлено, що її було видано за результатами огляду ОСОБА_1 лікарсько-трудовою експертною комісією Кримської області у встановленому на той час порядку, а встановлена йому третя група інвалідності була безстроковою.
При цьому судом у справі № 420/36314/25 безпосередньо надано оцінку доводам суб`єкта владних повноважень про неналежність зазначеної довідки та відсутність підтвердження факту набуття інвалідності до досягнення позивачем 18 років. За результатами такого розгляду суд дійшов висновку про безпідставність відповідних доводів та встановив факт набуття ОСОБА_1 інвалідності до досягнення ним повноліття.
Таким чином, питання про те, чи мав ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю з дитинства та чи підтверджується такий статус довідкою серії КО № 018890 від 21.05.1991 року, вже було предметом судового дослідження та отримало правову оцінку у судовому рішенні, яке набрало законної сили.
З огляду на положення частини четвертої статті 78 КАС України зазначені обставини не підлягають повторному доказуванню у цій справі, оскільки вони встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, та стосуються безпосередньо позивача ОСОБА_1 .
Відтак посилання відповідача на те, що довідка серії КО № 018890 від 21.05.1991 року не є довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії за формою, визначеною МОЗ України, не може саме по собі бути підставою для висновку про відсутність у позивача статусу особи з інвалідністю.
Суд звертає увагу, що оцінювати наведений документ виключно з позиції форми документа, яка існує на теперішній час, без урахування законодавства, що діяло на момент його видачі, є помилковим. Довідка серії КО № 018890 була видана 21.05.1991 року за результатами огляду лікарсько-трудовою експертною комісією, тобто органом, який на той час здійснював відповідну медико-соціальну експертизу та був уповноважений встановлювати інвалідність.
Зміна у подальшому системи медико-соціальної експертизи, найменування відповідних органів, форм документів та порядку їх оформлення не може сама по собі нівелювати юридичні наслідки рішення компетентного органу, прийнятого у період дії відповідного нормативного регулювання.
При цьому суд враховує, що позивач не просить встановити йому інвалідність вперше або провести новий медичний огляд. Йдеться про підтвердження вже встановленого та безстрокового статусу особи з інвалідністю, який виник у неповнолітньому віці та був підтверджений відповідним компетентним органом ще у 1991 році.
Більше того, зазначена обставина підтверджена не лише довідкою серії КО № 018890, але й іншими медичними документами, які досліджувалися судом у справі № 420/36314/25 та свідчать про тривалість захворювання і подальше підтвердження відповідного стану здоров`я позивача.
Таким чином, на момент звернення ОСОБА_1 із заявою про надання відстрочки він мав статус особи з інвалідністю третьої групи безстроково, встановлений ще до досягнення ним 18-річного віку. Вказана обставина має істотне значення для вирішення питання про наявність у позивача права на відстрочку відповідно до пункту 2 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII.
Суд також зазначає, що пункт 2 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII не ставить право військовозобов`язаного на відстрочку у залежність від того, коли саме була встановлена інвалідність - до чи після досягнення ним повноліття. Юридично значущим у цій справі є сам факт визнання особи у встановленому порядку особою з інвалідністю.
Отже, якщо наявність у позивача статусу особи з інвалідністю підтверджена належним документом, а юридична сила такого документа та факт набуття позивачем інвалідності до досягнення 18 років уже встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, відсутність документа за формою, яка застосовується у сучасній системі медико-соціальної експертизи, не може бути підставою для заперечення самого факту інвалідності.
Відтак суд доходить висновку, що під час вирішення питання про надання позивачу відстрочки відповідач неправильно застосував положення пункту 2 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII та безпідставно не врахував чинний статус ОСОБА_1 як особи з інвалідністю, підтверджений довідкою серії КО № 018890 від 21.05.1991 року та встановлений судовим рішенням, яке набрало законної сили.
Посилання відповідача виключно на невідповідність зазначеної довідки сучасній формі документа не спростовує факту встановлення позивачу інвалідності та не свідчить про припинення або недійсність його статусу особи з інвалідністю.
Таким чином, оскаржуване рішення Комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 про відмову ОСОБА_1 у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації є необґрунтованим та таким, що прийняте без належного врахування юридично значущих обставин, встановлених судовим рішенням, яке набрало законної сили. 
Оцінивши надані позивачем докази у їх сукупності, суд доходить висновку, що позивачем належними та допустимими доказами підтверджено наявність підстав для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до пункту 2 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 
За таких обставин суд дійшов висновку, що рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 про відмову позивачу у наданні відстрочки ґрунтується на формальному підході до оцінки доказів, прийняте без належного з`ясування всіх істотних обставин справи та не відповідає критеріям законності, обґрунтованості й пропорційності, визначеним статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Враховуючи наведене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню шляхом визнання протиправним і скасування рішення про відмову в наданні відстрочки та зобов`язання відповідача надати ОСОБА_1 відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 2 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 
Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.
Статтею 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
З огляду на викладене, суд погоджується з доводами позивача та враховуючи вищевикладене, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню. 
Розподіл судових витрат
Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Оскільки позов був задоволений, судові витрати позивача в сумі 1331 грн 20 коп. підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. 
Керуючись ст.ст. 2, 6, 7, 8, 9, 12, 72, 77, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -
ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити. 
Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , органу СБУ, розвідувального органу України) про відмову ОСОБА_1 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, оформлене протоколом № 22 від 03.06.2026 року.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , органу СБУ, розвідувального органу України) надати ОСОБА_1 відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 2 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 1331 грн. 20 коп. (одна тисяча триста тридцять одна гривня 20 копійок). 
Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Позивач:  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).
Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_5 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Суддя С.О. Cтефанов