Номер провадження: 22-ц/813/2458/26 
Справа № 522/6752/24-Е
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Комлевої О.С.,
розглянувши у спрощеному порядку без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог.
Позивач ТОВ «ІНФОКС» звернулись до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг.
Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що відповідач ОСОБА_1 , як споживач послуг централізованого водопостачання та водовідведення, не виконав належним чином свої зобов`язання згідно з договором № 20807/1-630 від 12.09.2008 та нормами чинного законодавства щодо своєчасної та повної оплати наданих послуг.
Внаслідок не повної сплати за послуги, що надавалися за адресою: АДРЕСА_1 , у відповідача утворилася заборгованість у розмірі 9051,56 грн за період з 01.03.2021 по 29.02.2024, яку позивач вимагає стягнути у судовому порядку.

Позиція відповідача у суді першої інстанції.
Відповідач заперечує проти позовних вимог, виходячи з наступного.
ОСОБА_1 наголошує, що ні він, ні будь-хто інший не проживає і не зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 протягом багатьох років, включно з періодом стягнення заборгованості (з 01.03.2021 р. по 29.02.2024 р.), що виключає фактичне споживання комунальних послуг. У період 2014-2015 років Відповідач неодноразово звертався до Позивача із заявами про відключення будинку від мережі водопостачання та пломбування водовідведення, оскільки ніхто не проживав за цією адресою, і був упевнений у здійсненні такого відключення. З того часу Відповідач не отримував жодних рахунків чи вимог про сплату і вважає незрозумілим, чому Позивач, не вчиняючи жодних дій протягом тривалого часу, раптом пред`явив вимогу про стягнення заборгованості. Відповідач посилається на правову позицію Верховного Суду про те, що споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, лише якщо вони фактично ними користувалися (постанова Верховного Суду від 01.09.2020 у справі №686/6276/19), а оскільки послуги не споживаються, підстави для стягнення боргу відсутні.
Крім того, відповідач заперечує факт підписання договору про надання послуг №20807/1-630 від 12.09.2008, стверджуючи, що підпис виконаний не ним, і не має оригіналу документа. На підтвердження цього відповідач вказує на невідповідності між даними, зазначеними у спірному договорі та відомостями, що містяться у договорі купівлі-продажу від 24.11.2006.
Відповідач також зазначає, що документи, які підтверджували його звернення про відключення, були знищені під час ракетного удару по м. Одесі 23.07.2023 р. за адресою: АДРЕСА_2 , що є загальновідомим фактом (ч. 3 ст. 82 ЦПК України).
На підставі викладеного, відповідач вважає, що відсутні підстави для стягнення боргу, та наголошує, що обов`язок доведення обставин, на які посилається Позивач, покладається на останнього.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2025 року позовну заяву ТОВ «ІНФОКС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» борг у сумі 9051,56 грн. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» витрати по сплаті судового збору у сумі 3028,00 грн.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що:
1)ОСОБА_1 наполягає, що він неодноразово звертався до позивача із заявами про відключення з причин непроживання за адресою та ці заяви зберігались в будинку, який був знищений ракетним ударом; критичне сприйняття судом факту знищення заяв про відключення ОСОБА_1 внаслідок ракетного удару, свідчить про критичне сприйняття судом також факту знищення будинку ракетним ударом, що є загальновідомим, та викликає здивування;
2)ОСОБА_1 вважає, що неможливість відключення від послуг централізованого водопостачання з причини відсутності технічної можливості, на яку посилається позивач, не дає підстав примушувати його на оплату послуг, які він не використовував.

Порядок розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.
Апеляційне провадження розглядається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 13, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 24 липня 2026 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга частково підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні в частині розподілу судових витрат.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що ОСОБА_1 , як власник об`єкта нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , є індивідуальним споживачем комунальних послуг згідно з ч. 6 п. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Факт надання послуг підтверджується підключенням об`єкта до міського водопроводу ("глуха врізка" згідно з ГІС), а також періодичними оплатами по особовому рахунку № НОМЕР_1 , які здійснювалися з грудня 2006 року і навіть після звернення до суду (зокрема, 14.08.2025 та 18.08.2025).
Позивач спростовує твердження відповідача про його необізнаність щодо заборгованості, посилаючись на неодноразові звернення до суду з 2014 року про стягнення боргу (справи №522/23639/14-ц, №522/12220/20, №522/24697/21, №522/17898/23), при цьому судові накази у двох останніх справах були скасовані за заявами самого Відповідача.
Позивач наголошує, що Відповідач не надав жодних належних доказів щодо звернень про відключення, а його «впевненість» у відключенні є безпідставною, оскільки акти про відключення не складалися. Технічної можливості відключити споживача від послуг за несплату в попередній період не було, що підтверджено актами № 151865, № 60034711, № 142448.
Нарахування здійснювались на одну особу, оскільки власник, який зобов`язаний утримувати майно згідно зі ст. 322 ЦК України, не вжив належних заходів для врегулювання відносин та не надав документального підтвердження невикористання послуг у порядку, встановленому ПКМУ № 630 та ПКМУ № 690.
Позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В свою чергу відповідач заперечує проти позовних вимог, стверджуючи, що послуги не споживаються, оскільки ні він, ні хтось інший не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що відповідно до ст. 7 та ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та судової практики (зокрема, Постанови ВС від 01.09.2020 р. у справі № 686/6276/19) виключає обов`язок оплати.
Відповідач зазначає, що позивач не надав жодного доказу фактичного споживання послуг ОСОБА_1 .
Відповідач продовжує заперечувати факт підписання договору № 20807/1-630 від 12.09.2008 р., посилаючись на те, що підпис виконаний не встановленою особою, та вказує, що Позивач погодився виключити цей договір з переліку доказів, тому вимагає не приймати до розгляду надані Позивачем додаткові докази.
Щодо актів про відсутність технічної можливості відключення, відповідач зауважує, що не був присутній при їх складанні, його підпис відсутній, а самі акти не містять запису про відмову від підпису.
Відповідач також ставить під сумнів технічну неможливість відключення, вказуючи, що точка підключення знаходиться у люку біля будинку АДРЕСА_3 . Крім того, надана Позивачем довідка про оплати не містить інформації про особу, яка їх здійснила, і за який саме об`єкт. Відповідач вказує на порушення Позивачем ч. 2 ст. 83 ЦПК України через неподання доказів разом з позовною заявою та просить суд не приймати їх до розгляду.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 є власником об`єкта нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 24.11.2006.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що за особовим рахунком № НОМЕР_1 періодично проводилися оплати з грудня 2006, що, на думку позивача, свідчить про факт користування послугами та намір користуватися ними надалі.
Крім того, з наданих пояснень позивача вбачається, що відповідач був обізнаний про наявність заборгованості, оскільки позивач неодноразово звертався до суду щодо стягнення боргу, що призвело до винесення судових наказів у справах № 522/23639/14-ц та №522/12220/20 (стягнуті виконавчою службою), а також судових наказів у справах № 522/24697/21 та №522/17898/23, які були скасовані за заявами Відповідача.
Відповідач, як власник, не надав позивачу заяви та документального підтвердження щодо непроживання та невикористання послуг понад 30 календарних днів у порядку, встановленому ПКМУ № 630/ПКМУ № 690.
Посилання відповідача на те, що ним подавалися заяви про відключення, а відповідні документи, що підтверджували ці звернення, були знищені внаслідок ракетного удару 23.07.2023, суд першої інстанції сприйняв критично.
Звільнення від оплати за послуги за відсутності приладів обліку можливе лише за умови надання виконавцю заяви та документального підтвердження відсутності споживача.
Відповідачем не надано належних доказів того, що необхідні документи справді знаходилися за адресою, знищеною ракетним ударом.
Крім того, у разі, якщо заяви про відключення дійсно були подані позивачу у 2014-2015 роках, відповідач не був позбавлений можливості протягом тривалого часу дізнатись про результати їх розгляду, а також отримати документальне підтвердження відключення будинку від мереж водопостачання та водовідведення, чого зроблено не було.
Відсутність таких дій з боку Відповідача в сукупності з ненаданням передбачених законом доказів непроживання ставить під сумнів його твердження про належне виконання обов`язку щодо припинення нарахувань.
Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України Про затвердження Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення і типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення від 05.07.2019 №690 (далі Правила) Водоканал надавав послуги водопостачання та водовідведення відповідачу за адресою: АДРЕСА_2 , за які він у відповідності з п.5 ч. 47 Правил повинна оплачувати надані послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, а також вносити плату за абонентське обслуговування у строки, встановлені договором.
Нарахування відповідачу за надані послуги здійснювалися відповідно до норм водопостачання, затверджених рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 30 від 25.02.2010 р. та тарифів, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 04.02.2020р. № 283, від 16.12.2020р. № 2499, від 22.12.2021р. № 2841.
Відповідач не довів належними доказами, що не користувався такими послугами.
Суд першої інстанції вмотивовано вважав позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфоксводоканал» повністю доведеними та такими, що підлягають до задоволення.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 526 Цивільного кодексу України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У відповідності до ст. ст. 67, 68, 162 Житлового кодексу України, ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017р. №2189-VIII, п.п. 20, 30 Правил, на споживача комунальних послуг покладено обов`язок щомісячної їх оплати. Однак, в порушення наведених норм права, відповідач не сплачує у добровільному порядку заборгованість за надані послуги.
Згідно з ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов вмотивованого висновку висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі, так як вони обґрунтовані та доведені.

Щодо розподілу судових витрат.
Суд першої інстанції вказав, що відповідно до положення ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 3028 гривень 00 копійок, оскільки позовні вимоги ТОВ «Інфоксводоканал» задоволенні в повному обсязі.
Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.
Відповідно до положень п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. 
З матеріалів справи вбачається, що відповідач є особою з інвалідністю ІI групи, що підтверджується довідкою МСЕК №879270 від 05.12.2023, яка була чинна і під час винесення оскаржуваного судового рішення.
Позовні вимоги задоволено повністю, а тому судовий збір за подання позовної заяви необхідно компенсувати ТОВ «Інфокс» у розмірі 3028 гривень за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Щодо доводів апеляційної скарги.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.
Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів зазначає таке.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи (ст.12 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами.
Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.
Відповідач ОСОБА_1 посилається на те, що ще у 2014-2015 роках звертався до позивача із заявою про відключення його від водопостачання, однак доказів даного факту не надав ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції.
Також апеляційний суд критично ставиться до посилання скаржника, що документи були знищені ракетним ударом, так як неможливо встановити місцезнаходження даних заяв саме за тією адресою.
Також апеляційний суд наголошує, що ОСОБА_1 протягом тривалого часу (тобто з 2014-2015 року) не був позбавлений права на повторне звернення як у позасудовій процедурі, так і шляхом подання позовної заяви для захисту своїх прав і свобод, які він вважає порушеними.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що «…неможливість відключення від послуг централізованого водопостачання з причини відсутності технічної можливості, на яку посилається позивач, не дає підстав примушувати його на оплату послуг, які він не використовував», то колегія суддів звертає увагу, що дані обставини не входять у предмет доказування у цій цивільній справі.
Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Одночасно апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, власної інтерпретації судового рішення, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, водночас суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_1 судового збору за подання позовної заяви, а тому рішення в цій частині підлягає зміні шляхом викладення абзаці третього у такій редакції:
«Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Інфокс» (ЄДРПОУ 14289688) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3028 гривень за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України».

Порядок оскарження постанови суду апеляційної інстанції.
Відповідно ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
У силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2025 року змінити, виклавши третій абзац резолютивної частини у такій редакції:
«Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Інфокс» (ЄДРПОУ 14289688) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3028 гривень за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України».
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 24 липня 2026 року.

Головуючий       Р.Д. Громік

Судді:       М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева