КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи 373/3552/25 Апеляційне провадження № 22-ц/824/13858/2026 | Головуючий у суді першої інстанції - Хасанова В.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Оніщук М.І.,
судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,
секретар Цалко Д.М., 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Калетнік Мариною Юріївною, на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 20 травня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, 

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Переяславського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , згідно з яким просила: стягнути з відповідачки на її користь заборгованість за договором позики від 17.06.2025 в загальній сумі 327269 грн. 00 коп., з яких: 130000,00 грн. - основний борг; 195000,00 грн. - пеня за прострочення виконання грошового зобов`язання; 1602,00 грн. - три проценти річних; 667,00 грн. - інфляційні втрати.
Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 22 травня 2025 року між нею та відповідачкою було укладено нотаріально посвідчений договір про надання позики, за яким ОСОБА_2 отримала у позику 130 000 грн та зобов`язалася повернути суму позики не пізніше 22 червня 2025 року. 
Проте, станом на дату звернення до суду, відповідачка свій обов`язок щодо повернення коштів не виконала, жодних сум на виконання умов договору не сплатила. 
Разом з тим, пунктом 7 Договору встановлено, що у разі несвоєчасного повернення позичених коштів, позичальник зобов`язана сплачувати позикодавцю пеню у розмірі 1% від позиченої суми за кожен день прострочення. 
Отже, починаючи з 23 червня 2025 року по день звернення з позовом, прострочення за договором становить 150 днів, а розмір пені складає 195 000 грн.
Крім того, позивачка вказувала, що на суму простроченого грошового зобов`язання підлягають нарахуванню три проценти річних, що становить 1 602 грн та інфляційні втрати - 667 грн.
Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 20.05.2026 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 22.05.2025 у розмірі 130000,00 грн. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1240 грн. 34 коп. (а.с. 58-60).
В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким стягнути з відповідачки на її користь: пеню за договором позики від 22.05.2025 за період з 23.06.2025 по 20.11.2025 у розмірі 195000,00 грн., три відсотки річних у розмірі 1602,00 грн., інфляційні витрати у розмірі 667,00 грн., а також витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2367,23 грн.
В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції, застосовуючи до спірних правовідносин положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, як автоматичну підставу для відповідачки від сплати всіх штрафних санкцій, не врахував, що у даній справі договір позики було укладено між сторонами 22.05.2025 - через три роки та три місяці після запровадження воєнного стану, а відтак на момент укладення договору обидві сторони знали про діючий воєнний стан та пов`язані з ним правові обмеження, мали можливість оцінити власні фінансові можливості, свідомо погодилися на умову п. 7 Договору про пеню 1 % на день за прострочення, нотаріально посвідчили договір, підтвердивши тим самим серйозність своїх намірів.
Вважає, що при ухваленні рішення суд першої інстанції порушив принципи диспозитивності та змагальності, адже питання застосування п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не було предметом заперечень жодної зі сторін. Суд застосував цю норму за власною ініціативою, фактично захистивши відповідачку, яка від захисту відмовилися самою своєю процесуальною поведінкою.
Також, зазначає, що оскільки положення пункту 18 ПТП ЦК України є тимчасовими і діють лише на період дії воєнного стану і у тридцятиденний строк після його припинення, суд першої інстанції повинен був або стягнути нараховані суми трьох відсотків та інфляційних втрат, або обмежити відмову часовими рамками дії мораторію (а.с. 66-68).
Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістили. 
Враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду оскаржено лише позивачкою та лише в частині незадоволених позовних вимог про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат. В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржено, а тому в апеляційному порядку не переглядається.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 22 травня 2025 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за яким позикодавець ( ОСОБА_3 ) передала належні їй на праві власності грошові кошти в національній валюті позичальнику ( ОСОБА_2 ).
Пунктом 2 Договору визначено, що одержання грошей підтверджується підписанням Договору.
За умовами Договору (п.4) сторони домовилися, що Позичальник зобов`язується повернути одноразово або частинами не пізніше 22.06.2025 року.
Також, за умовами Договору (п.7) у разі несвоєчасного повернення грошей за цим Договором Позичальник сплачує Позикодавцю за кожен день прострочення пеню у розмірі 1% від позиченої суми.
Договір позики посвідчений 22.05.2025 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шинкарук А.І. та зареєстровано в реєстрі за № 736.
10.10.2025 під час реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , що зареєстрований Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України за № 1646, ОСОБА_3 зміна прізвище на ОСОБА_5 .
Станом на дату подання позову відповідач свої зобов`язання зі сплати боргу не виконала.
Будь-яких інших укладених між сторонами правочинів, які б вносили зміни до договору позики від 22.05.2025 в матеріалах справи не міститься та сторони про них суд не повідомляли.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування позивачкою пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат за невиконання зобов`язань за договором позики, укладеним 22.05.2025 за період з 23.06.2025 по 20.11.2025, не відповідає вимогам п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Так, укладаючи договір позики 22.05.2025, сторони у пункті 7 Договору визначили, що у разі несвоєчасного повернення грошей за цим Договором Позичальник сплачує Позикодавцю за кожен день прострочення пеню у розмірі 1% від позиченої суми.
Крім того, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Разом з тим, відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Дія пункту 18 Прикінцевим та перехідних положень ЦК України розповсюджуються на усі види кредитних (позикових) боргових зобов'язань, як перед юридичними, так і перед фізичними особами. 
Окрім того, дія розповсюджується як на відповідальність, визначену статтею 625 ЦК України, так і на інші види відповідальності, визначені відповідними договорами: штрафи, неустойку, пеню та інші платежі, сплата яких передбачена згідно укладеного договору.
Строк дії таких обмежень триває включно із 24.02.2022 і на період дії воєнного, надзвичайного стану та тридцятиденний строк після його припинення або скасування.
Отже, встановивши, що нарахування позивачкою пені, 3% річних та інфляційного збільшення за невиконання зобов`язань за договором позики, укладеним 22.05.2025 за період з 23 червня 2025 року по 20 листопада 2025 року, не відповідає вимогам чинного законодавства, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив позивачці у задоволенні її позовних вимог в частині стягнення з відповідачки пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, правильно застосувавши до спірних правовідносин положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Щодо доводу апелянта про те, що договір позики укладено 22.05.2025, тобто після введення воєнного стану, слід зазначити, що вказана обставина не виключає застосування п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, оскільки вказана норма не містить застереження про те, що його положення застосовуються лише до договорів, укладених до введення воєнного стану або до 17.03.2022. Укладаючи договір позики позивач також мала усвідомлювати наслідки та бути обізнаною з указаною нормою закону.
При цьому, сама по собі обставина, що сторони добровільно погодили пеню у договорі, не є юридичною підставою для її стягнення всупереч пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Посилання апелянта на те, що сторони при укладенні договору могли оцінити власні фінансові можливості, також не впливає на правильність висновків суду першої інстанції, адже застосування пункту 18 ПТП положень ЦК України не поставлено законодавцем у залежність від фінансового стану сторін; того, чи знали сторони про воєнний стан; того, чи погоджували сторони розмір пені; того, чи був договір нотаріально посвідчений.
Щодо посилань позивача на порушення судом першої інстанції принципів диспозитивності та змагальності, слід зазначити, що якщо учасник процесу посилається не на ті норми права, які фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює їх правильну правову кваліфікацію та застосовує належні норми матеріального та процесуального права.
Тобто, відсутність заперечень відповідачки щодо пред`явлених до неї позовних вимог не позбавляла суд права і не звільняла його від обов`язку застосовувати положення п. 18 ПТП положень ЦК України, якщо встановлені судом фактичні обставини свідчать про її застосовність. Застосування судом належної норми матеріального права не є зміною предмета спору, не є виходом за межі позовних вимог та саме по собі не порушує принципів диспозитивності або змагальності.
З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності рішення в оскаржуваній частині не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.
Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.
При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Калетнік Мариною Юріївною, - залишити без задоволення.
Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 20 травня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 10 вересня 2026 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова