УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 серпня 2026 року
м. Київ
справа № 11/190/955/2013
провадження № 51-3584 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
прокурора ОСОБА_4 , 
захисників: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на вирок Залізничного районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим від 19 червня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 05 листопада 2013 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Залізничного районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим від 19 червня 2013 року: 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
засуджено: 
- за ч. 1 ст. 423 КК України на 2 роки позбавлення волі;
- за ч. 2 ст. 307 КК України на 6 років позбавлення волі без конфіскації майна з позбавленням військового звання прапорщик; 
- за ч. 2 ст. 311 КК України на 2 роки позбавлення волі. 
На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років без конфіскації майна з позбавленням військового звання прапорщик. 
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця АДРЕСА_2 ), раніше не судимого, 
засуджено: 
- за ч. 1 ст. 423 КК України на 2 роки позбавлення волі;
- за ч. 2 ст. 307 КК України на 6 років позбавлення волі без конфіскації майна з позбавленням військового звання прапорщик; 
- за ч. 2 ст. 311 КК України на 2 роки позбавлення волі. 
На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_8 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років без конфіскації майна з позбавленням військового звання прапорщик.
Вироком вирішено питання речових доказів у справі.
Ухвалою Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 05 листопада 2013 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни. 
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано винуватими та засуджено за: зловживання військовою службовою особою владою та службовим становищем, вчинене в інших особистих інтересах та в інтересах третіх осіб, яке заподіяло істотну шкоду; незаконне перевезення особливо небезпечних наркотичних засобів з метою передачі їх у місця позбавлення волі, вчинене за попередньою змовою групою осіб; незаконне перевезення прекурсорів з метою збуту, вчинене за попередньою змовою групою осіб.
Так, прапорщик ОСОБА_7 , з 23 грудня 2011 року наказом командира військової частини НОМЕР_1  ІНФОРМАЦІЯ_3 № 273 з 24 грудня 2011 року був призначеним начальником планового залізничного караулу за маршрутом № 13 та прапорщик ОСОБА_8 , з 25 грудня 2011 року рішенням командира стрілецького батальйону з конвоювання, екстрадиції та охорони підсудних військової частини НОМЕР_1 з 26 грудня 2011 року був призначеним начальником тимчасового караулу для доставки з залізничної станції м. Сімферополя ув`язнених плановим залізничним конвоєм військової частини з ізоляторів тимчасового утримання Керченського, Феодосійського, Нижньогірського міських відділів ГУМВС України в АР Крим до Сімферопольського слідчого ізолятора.
25 грудня 2011 року ОСОБА_7 , будучи військовою службовою особою, наділеною організаційно-розпорядчими функціями, діючи умисно в інших особистих інтересах та в інтересах третіх осіб, з метою надати незаконні переваги особам, які не мають на них право, всупереч інтересам служби, зловживаючи своїм службовим становищем, в порушення вимог розділу ІІІ наказу МВС України № 907 від 24 листопада 1999 року «Про затвердження установки по бойовій службі військових частин і підрозділів з конвоювання ВВ МВС України», ст. 130 Статуту бойової служби військ внутрішньої та конвойної охорони, затвердженого наказом МВС України № 050 від 25 липня 1994 року, Плану охорони з конвоювання осіб, взятих під варту, підсудних і засуджених до позбавлення волі плановим залізничним конвоєм за маршрутом № 13 (Сімферополь - Керч), затвердженого командиром військової частини НОМЕР_1 від 27 травня 2011 року № 370/4, достовірно знаючи про незаконність своїх дій, прийняв у м. Керч від невстановлених осіб у спеціальний вагон, призначений для конвоювання спеціального контингенту, п`ять сумок з предметами, забороненими для переміщення в режимній зоні, з метою їх збуту в охоронювану зону особам, які утримуються в Сімферопольському слідчому ізоляторі. При цьому ОСОБА_7 власноруч завантажив вказані сумки на станції «Керч» в робочий тамбур спеціального вагону і, встановивши наявність в них заборонених предметів, дав команду особовому складу планового залізничного караулу вказані сумки не доглядати. В подальшому зазначений спецвагон із зупинками для завантаження спецконтингенту в м. Феодосія та смт. Нижньогірське відбув на залізничну станцію м. Сімферополя для подальшої доставки спеціального контингенту силами тимчасового караулу стрілецького батальйону на п`яти спеціальних автомобілях у Сімферопольський слідчий ізолятор.
26 грудня 2011 року близько 5 години спеціальний вагон прибув на залізничну станцію м. Сімферополя, куди прибув особовий склад тимчасового караулу стрілецького батальйону, начальником якого був прапорщик ОСОБА_8 , для завантаження доставленого спецконтингенту та подальшого його перевезення в Сімферопольський слідчий ізолятор та в цей же день ОСОБА_8 біля стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , будучи військовою службовою особою, наділеною організаційно-розпорядчими функціями, діючи умисно в інших особистих інтересах та в інтересах третіх осіб, з метою надати незаконні переваги особам, які не мають на них право, всупереч інтересам служби, зловживаючи своїм службовим становищем, в порушення вимог розділу ІІІ наказу МВС України № 907 від 24 листопада 1999 року, ст. 130 Статуту бойової служби військ внутрішньої та конвойної охорони, умисно, достовірно знаючи про незаконність своїх дій, прийняв від невідомих осіб сім сумок з предметами, забороненими для переміщення в режимній зоні, з метою подальшого їх збуту в охоронювану зону особам, які утримуються в Сімферопольському слідчому ізоляторі. З метою їх перевезення ОСОБА_8 власноруч помістив вказані сумки в другу камеру спеціального автомобіля ГАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_2 , на якому планувалась доставка спецконтингенту, запланованого до прибуття 26 грудня 2011 року під конвоєм планового залізничного караулу на залізничну станцію м. Сімферополя, і, встановивши наявність в даних сумках заборонених предметів, дав команду підпорядкованому особовому складу тимчасового караулу стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 транспортний засіб не доглядати. 26 грудня 2011 року приблизно о 5 годині 30 хвилин у вказаному спеціальному автомобілі у складі ще чотирьох спеціальних автомобілів прибув на залізничну станцію м. Сімферополя і першим подав його до спеціального вагону для завантаження в нього спецконтингенту, доставленого силами планового залізничного караулу (маршруту № 13).
При подачі на залізничній станції м. Сімферополя спеціального автомобіля до спеціального вагону для завантаження спецконтингенту між ОСОБА_8 і ОСОБА_7 була досягнута домовленість про подальші спільні злочинні дії щодо здійснення незаконного перевезення в спеціальному автомобілі ГАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_2 , дванадцяти сумок з предметами, забороненими для переміщення в режимну зону, отриманих ними раніше від невстановлених осіб з метою подальшого збуту особам, які утримуються в режимній зоні Сімферопольського слідчого ізолятора.
Реалізуючи спільний план і злочинний умисел на незаконне перевезення з метою збуту заборонених предметів, ОСОБА_7 силами планового залізничного караулу, перемістив отримані ним раніше в м. Керч п`ять сумок з забороненими предметами в спец автомобіль ГАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_2, до семи сумок із забороненими предметами, отриманими ОСОБА_8 , і на вказаному спеціальному автомобілі в складі колони близько о 7:30 годині 26 грудня 2011 року відбули до Сімферопольського слідчого ізолятора. При цьому ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були впевнені, що зазначені дванадцять сумок з предметами, забороненими для переміщення в режимній зоні, безперешкодно доставлять до режимної зони Сімферопольського слідчого ізолятора для передачі спецконтингенту, який там утримується.
26 грудня 2011 року приблизно о 8 годині при проведенні на території Сімферопольського слідчого ізолятора огляду планового етапу, що слідував з ізоляторів тимчасового утримання, у фургоні спеціального автомобіля ГАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_2, в дванадцяти сумках було виявлено: 119,85 дм3 спиртовмисних рідин, 114,95 дм3 етилового спирту, дріжджі у заводській упаковці загальною вагою 800 г, карти гральні - 56 колод, особливо небезпечний наркотичний засіб - канна біс (марихуана) масою 30,1 г і 59,2 г (в перерахунок на суху речовину), особливо небезпечний наркотичний засіб - концентрат макової соломи (опій екстракційний) масою 0,72 г (в перерахунок на суху речовину), ангідрид оцтової кислоти - прекурсори масою 0,15 г і 0,2 г та таким чином Вказані заборонені предмети ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , планували збути до режимної зони Сімферопольського слідчого ізолятора для розпорядження ними спецконтингентом, чим заподіяли істотну шкоду охоронюваним законом державним інтересам у вигляді підриву авторитету ВВ МВС України, які здійснюють конвоювання арештованих і засуджених, охорону підсудних під час судового процесу і порушенні порядку утримання засуджених та заарештованих у Сімферопольському слідчому ізоляторі.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У аналогічних за змістом та вимогами касаційних скаргах, засуджені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 просять скасувати постановлений відносно них вирок і справу направити на новий судовий розгляд. Обґрунтовуючи вимоги скарги, наводять доводи щодо невідповідності висновків суду викладених у вироку фактичним обставинам справи, неповноти та однобічності досудового і судового слідства, не погоджуються з оцінкою доказів. Вважають, що винуватість у вчиненні злочинів, за які їх засуджено, не доведено у вироку суду. 
Під час касаційного розгляду захисники ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , підтримали касаційні вимоги засуджених та просили їх задовольнити. 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор, посилаючись на безпідставність наведених захисником доводів касаційних скарг, вважав, що оскаржуване судове рішення слід залишити без зміни. 
Мотиви Суду
Постановою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2014 року було витребувано кримінальну справу щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за вказаними касаційними скаргами для перевірки в касаційному порядку. 
Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, внесено зміни до Кримінального процесуального кодексу України та визначено, що судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
Відповідно до положень Закону України від 2 червня 2017 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII) матеріали за касаційними скаргами ОСОБА_7 та ОСОБА_8 передано до Касаційного кримінального суду Верховного Суду.
Вирішуючи питання щодо можливості здійснення подальшого касаційного провадження за наявними в суді касаційної інстанції матеріалами колегія суддів виходить з наступного. Місце перебування засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на даний час невідомо. Приймання та доставка поштової кореспонденції до Автономної Республіки Крим тимчасово призупинені. Про час і місце касаційного розгляду засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було повідомлено шляхом розміщення оголошення на сайті Верховного Суду. 
Здійснення касаційного розгляду є можливим за відсутності засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , оскільки останні в своїх касаційних скаргах не зазначали про те, що бажають брати участь під час розгляду справи в суді касаційної інстанції. Крім того, в касаційних скаргах питання про погіршення їх становища не ставилось, а на момент їх розгляду, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відбули призначене за оскаржуваним вироком покарання. При цьому, суд касаційної інстанції для забезпечення права на захист засуджених призначив їм захисників, які були присутніми під час касаційного розгляду. 
У зв`язку з викладеним, колегія суддів вважає за можливе здійснити касаційний розгляд за відсутності засуджених, а також за наявними в суді касаційної інстанції матеріалами за касаційними скаргами та копіями судових рішень. 
Згідно зі ст. 395 КПК України 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними у справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене.
Відповідно до ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року підставами для скасування або зміни вироку та ухвали є істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність цих підстав, суд касаційної інстанції керується статтями 370 - 372 цього Кодексу.
Отже, касаційний суд не перевіряє вироки місцевих судів щодо неповноти й однобічності досудового та судового слідства, а також невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, а виходить з обставин справи, встановлених судом.
Зі змісту касаційних скарг засуджених убачається, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, не погоджуються з їх засудженням за інкримінованими статтями.
Відповідно до ст. 398 КПК України 1960 року, касаційний суд вправі скасувати або змінити вирок, ухвалу у разі виявлення: істотного порушення вимог кримінально-процесуального закону; неправильного застосування кримінального закону; невідповідності призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого, однак не вправі втручатись у судові рішення на підставах однобічності або неповноти слідства, чи невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи. Отже, суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень щодо неповноти й однобічності слідства, а також невідповідності висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам справи. Переглядаючи справу, суд виходить із фактичних обставин, установлених судами попередніх інстанцій та викладеними у судових рішеннях.
Засуджені ставлять питання про скасування вироку у зв`язку тим, що вважають недоведеною їх винуватість належними та допустимими доказами, які на їх думку, суд неправильно поклав у основу судових рішень.
Перевіркою наявних в суді касаційної інстанцій матеріалів встановлено, що зміст наведених у касаційних скаргах засуджених доводів та їх вимоги, аналогічний змісту їх апеляційних скарг, відображеному в ухвалі апеляційного суду. Тобто наведені засудженими доводи про недоведеність, на їх думку, їх винуватості у скоєнні злочинів, за які їх засуджено, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який ретельно їх перевірив, детально виклав в ухвалі та обґрунтовано залишив без задоволення, навівши аргументи, що ґрунтуються на матеріалах справи. 
Зміст ухвали апеляційного суду свідчать про її відповідність вимогам ст. 377 КПК України 1960 року. У ній детально викладений зміст апеляційних скарг засуджених, аналіз та оцінка їх доводів з наведенням належного обґрунтування їх безпідставності та посиланням на конкретні матеріали справи і докази в них. 
Апеляційний суд в своїй ухвалі виснував, що суд першої інстанції, надаючи оцінку доказам у справі, дійшов обґрунтованого висновку щодо винуватості засуджених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та вірно кваліфікував їх дії: за ч. 1 ст. 423 КК України, як зловживання військовою службовою особою владою та службовим становищем, вчинене в інших особистих інтересах та в інтересах третіх осіб, яке заподіяло істотну шкоду; за ч. 2 ст. 307 КК України, як незаконне перевезення особливо небезпечних наркотичних засобів з метою передачі їх у місця позбавлення волі, вчинене за попередньою змовою групою осіб; за ч. 2 ст. 311 КК України, як незаконне перевезення прекурсорів з метою збуту, вчинене за попередньою змовою групою осіб.
При цьому, жодних істотних порушень вимог кримінального та кримінально-процесуального закону, які б тягнули за собою скасування вироку, під час досудового і судового слідства не встановив. Підстав для закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 311 КК України, про що ставилось питання в апеляціях, в ході апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції також не встановив. 
Відповідно до змісту ухвали апеляційного суду, суд першої інстанції оцінив у сукупності всі наявні в справі докази, які є взаємоузгодженими, належними та допустимими і в своїй сукупності доповнюють один одного і дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих їм злочинів. Об`єктивних причин не погоджуватися з наведеними в зазначеному судовому рішенні висновками, в колегії суддів касаційної інстанції немає. 
З огляду на викладене, обґрунтування касаційних скарг не містять переконливих доводів, які свідчать про наявність істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які були б підставами для зміни або скасування судових рішень у цій справі, а з касаційних скарг та долучених до них копій судових рішень убачається, що підстав для їх задоволення немає.
Керуючись статтями 383, 394, 396 КПК України 1960 року та пунктами 11, 15 Розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, Суд, 
постановив:
Касаційні скарги засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Залізничного районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим від 19 червня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 05 листопада 2013 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - без зміни. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3