ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 260/2617/25 пров. № А/857/3003/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача: Мандзія О.П.,
суддів: Гудима Л.Я., Качмара В.Я., 
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Закарпатській області про скасування вимог, -

суддя у І інстанції – Ващилін Р.О.,
дата ухвалення рішення – 26.11.2025,
місце ухвалення рішення - м. Ужгород,
дата складення повного тексту рішення - не зазначено,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДПС у Закарпатській області (далі відповідач, ГУ ДПС у Закарпатській області), в якому просив:
вимоги Головного управління ДПС у Закарпатській області №Ф-885-15 У, виданої 15.11.2019 року та № Ф-885-15 У, виданої 05.04.2021 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Головного управління ДПС у Закарпатській області недоїмки зі сплати єдиного внеску скасувати як незаконні; кошти примусово стягнуті з пенсійного рахунку ОСОБА_1 в AT «Ощадбанку», на користь ГУ ДПС у Закарпатській області зобов`язати відповідача повернути ОСОБА_1 в повному обсязі, з урахуванням стягнутого виконавчого збору.
Заявлені позовні вимоги аргументує тим, що він є фізичною особою-підприємцем та перебуває на обліку у Великоберезнянському відділі ДПС України. Разом з тим, він є особою з інвалідністю, пенсіонером та, відповідно, звільнений від сплати єдиного соціального внеску. Незважаючи на це, відповідач протиправно виніс вимогу про сплату боргу з єдиного соціального внеску та звернувся до органів Державної виконавчої служби з приводу примусового виконання такої.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Закарпатській області про скасування вимог - відмовлено.
Не погоджуючись із цим рішенням його оскаржив позивач ОСОБА_1 , подавши на нього апеляційну скаргу. Вважає, що оскаржене рішення є таким, що прийняте з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, що при звільненні особи від спати ЄСВ повинно бути дотримано двох умов: призначена пенсія та повинна бути наявна інвалідність. Однак, у даному випадку позивач є інвалідом з 2011 року і по теперішній час, а отже весь час був звільнений від сплати ЄСВ, саме на підставі статусу інвалід війни. У зв`язку з чим, відмова у задоволенні позовних вимог суду першої інстанції на підставі того, що позивач отримував пенсію саме «за вислугу років» є безпідставною та необґрунтованою. Також вказує, на правову позицію висловлену Верховним судом у постанові від 08.08.2024 у справі №260/1469/21, згідно якої особам, яким призначена пенсія за віком мають право на пільги щодо сплати за себе єдиного внеску згідно з ч. 4 ст. 4 Закону №2464.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Закарпатській області та з 01 жовтня 2011 року отримував пенсію за вислугу років, що підтверджується протоколом за пенсійною справою №0703002825 від 01.10.2011.
Окрім того, відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААА №085712, за результатами проведеного 30 вересня 2011 року огляду ОСОБА_1 встановлено 3 групу інвалідності від захворювання, пов`язаного із виконанням службових обов`язків, безстроково, а 22 квітня 2021 року при проходженні повторно МСЕК позивач був визнаний інвалідом війни 2-ї групи (посвідчення серії НОМЕР_1 ).
З 21 серпня 2012 року позивач зареєстрований фізичною особою-підприємцем та перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у Закарпатській області (далі ГУ ДПС у Закарпатській області).
Відповідно до відомостей інтегрованої картки платника податку, в позивача наявна заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
15 листопада 2019 року ГУ ДПС у Закарпатській області винесло вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-885-15 У, відповідно до якої заборгованість позивача зі сплати єдиного внеску станом на 28 грудня 2019 року становила 26539,26 грн.
У зв`язку зі зростанням суми заборгованості зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування 05 квітня 2021 року ГУ ДПС у Закарпатській області винесло вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-885-15 У, відповідно до якої суми заборгованості становить 37788,74 грн.
Вказана податкова вимога була скерована на податкову адресу позивача рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення, однак повернулася до адресанта з відміткою органу поштового зв`язку: «не проживає».
24 лютого 2025 року позивач звернувся до ГУ ДПС у Закарпатській області із заявою, в якій просив повідомити про підстави нарахування єдиного соціального внеску за період з 2017 по 2020 роки.
За результатами розгляду такої заяви листом №5979/6/07-16-24-01-06 від 01.04.2025 ГУ ДПС у Закарпатській області повідомила заявника про те, що у зв`язку з перебування на обліку як суб`єкт господарювання протягом 2017- 2020 рр. йому нараховано єдиний соціальний внесок у сумі 37788,74 грн. При цьому зазначено, що відповідно до отриманої з ПФУ інформації йому встановлена ознака «пенсіонер за вислугу років» з 01 січня 2021 року. З огляду на законодавчі норми до 01 січня 2021 року фізичні особи-підприємці, які отримували пенсію за вислугу років, сплачували єдиний соціальний внесок на загальних підставах.
Вважаючи вказані вимоги протиправними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що положення ч.4 ст. 4 Закону не поширюються на осіб, які хоча і є інвалідами, але отримують пенсію за вислугу років відповідно до Закону №2262. Вказана правова позиція викладена також і в постановах Верховного Суду від 25 березня 2021 року у справі №807/921/16, від 10 квітня 2018 року у справі №826/28012/15 та від 11 квітня 2025 року у справі №820/4075/17. Судом встановлено, що на момент винесення оскаржених вимог про сплату боргу (недоїмки) позивач не досяг пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону №1058. Згідно з матеріалами пенсійної справи, позивач з 01 жовтня 2011 року по 25 квітня 2021 року отримував пенсію за вислугу років на підставі Закону №2262. З огляду на зазначене, враховуючи положення ч. 4 ст. 4 Закону (в редакції, чинній в період виникнення спірних правовідносин), суд вважає, що позивач був зобов`язаний сплачувати єдиний соціальний внесок.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, апеляційний суд керується таким.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI) платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.
Згідно з частиною 4 статті 4 Закону № 2464-VI особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Право на пенсійне забезпечення, загальні умови призначення пенсій, порядок їх нарахування та розміри визначаються, зокрема, Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-ХІІ та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-ІV).
Відповідно до статті 1 Закону № 1058-ІV, пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Частиною 1 статті 9 Закону № 1058-ІV передбачено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів ПФУ в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Крім того, згідно зі статтею 10 Закону № 1058-ІV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.
На відміну від пенсій за віком та по інвалідності, правила призначення пенсії за вислугу років регламентуються Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ (далі - Закон №2262-ХІІ).
Згідно зі статтею 1 Закону України № 2262-ХІІ, особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.
Умови призначення пенсій за вислугу років передбачені статтею 12 вказаного Закону №2262-ХІІ, у відповідності до якої право на пенсію за вислугу років мають: а) особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають на день звільнення зі служби вислугу 20 років і більше; б) особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або пеціальних звань, а також звільнених із служби у зв`язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.
Так, відповідно до статті 7 Закону № 2262-ХІІ, військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором.
Отже положення частини четвертої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 р. №2464-VI не поширюються на осіб, які хоча і є інвалідами, але отримують пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ.
Вказана правова позиція викладена також і в постановах Верховного Суду України від 15 квітня 2014 року № 21-59а14, від 23 лютого 2016 року у справі № 822/4655/14, а також послідовно і в постановах Верховного Суду від 25 березня 2021 року у справі №807/921/16 (адміністративне провадження №К/9901/34723/18), від 10 квітня 2018 року у справі №826/28012/15 (адміністративне провадження №К/9901/26052/18), але не виключно.
Як наголошено в позовній заяві позивачем, а також встановлено судом першої інстанції, що з 01 жовтня 2011 року позивач отримував пенсію за вислугу років, що підтверджується протоколом за пенсійною справою №0703002825 від 01.10.2011, а з 26.04.2021 пенсію по інвалідності. Отже, до 26.04.2021 позивач отримував пенсію тільки за вислугу років. 
Таким чином, на момент винесення оскаржених вимог про сплату боргу (недоїмки) позивач не досяг пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону №1058, оскільки по 25 квітня 2021 року отримував пенсію за вислугу років на підставі Закону №2262. Відтак, з урахуванням наведеного, пільга по інвалідності за позивачем, не поширюється на період нарахування єдиного внеску за 2017-2020 років. 
З огляду на зазначене, враховуючи положення ч. 4 ст. 4 Закону (в редакції, чинній в період виникнення спірних правовідносин), суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач був зобов`язаний сплачувати єдиний соціальний внесок.
Водночас, слід зазначити, що в подальшому Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо усунення дискримінації за колом платників» від 13.05.2020 №592-ІХ, який набрав чинності 01.01.2021, до статті 4 Закону були внесені зміни.
Так, відповідно до ст. 4 Закону (у редакції Закону України від 13.05.2020 №592-ІХ), особи, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або за вислугу років, або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Отже, з 01 січня 2021 року від сплати за себе єдиного внеску звільняються також фізичні особи-підприємці, які отримують пенсію за вислугу років, а тому з цієї дати позивач не мав обов`язку сплачувати такий.
Відповідно до відомостей оскаржених в цій адміністративній справі вимог про сплату боргу (недоїмки) від 15.11.2019 та від 05.04.2021, заборгованість позивача зі сплати єдиного соціального внеску станом на 28 грудня 2019 року становила 26539,26 грн, а станом на 31 січня 2021 року 37788,74 грн. Як видно з наявних в матеріалах справи відомостей інтегрованої картки платника податків, така заборгованість нарахована за період з січня 2017 року по грудень 2020 року. Тобто зазначена в оскаржених вимогах заборгованість стосується періоду, протягом якого позивач був зобов`язаний сплачувати єдиний соціальний внесок.
Частиною 2 ст. 25 Закону передбачено, що у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.
Податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску (ч. 4 ст. 25 Закону).
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується, що судом першої інстанції правильно застосовано до оскаржуваних відносин норми частини четвертої статті 4 Закону, та відповідно права позивача та норми матеріального права не порушено.
Посилання скаржника на постанову Верховного суду України від 08.08.2024 у справі №260/1469/21 судом апеляційної інстанції до уваги не беруться, оскільки у даній справі позивачу не призначена пенсія за віком, відтак висновки Верховного суду у вказаній справі не поширюються на правовідносини у даній справі.
Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Своєю чергою, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до ст. 139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.
Керуючись статтями 241, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2025 року у справі №260/2617/25 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. П. Мандзій 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар