Справа № 338/1762/25 
Провадження № 22-ц/4808/1453/26 
Головуючий у 1 інстанції Куценко О. О. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 липня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого  Девляшевського В.А., 
суддів:  Луганської В.М., Мальцевої Є.Є.,
секретаря  Кузів А.В.,
з участю: сторін, представника позивачки та представника селищної ради,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Богородчанського районного суду, ухвалене головуючим суддею Куценком О.О. 18 травня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області в особі Служби у справах дітей Богородчанської селищної ради про позбавлення батьківських прав,
в с т а н о в и в:
У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області в особі Служби у справах дітей Богородчанської селищної ради, в якому просила позбавити відповідача батьківських прав щодо неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 14.12.2016 розірвано, та мають спільних дітей. Із січня 2016 року сторони спільно не проживають, діти - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживають разом із матір`ю та перебувають на її утриманні. Позивач вказала, що відповідач тривалий час не виконує батьківських обов`язків, не бере належної участі у вихованні дітей, не цікавиться їхнім здоров`ям, навчанням, розвитком і повсякденним життям, не підтримує з ними сталого емоційного зв`язку, а його участь у їхньому житті є формальною. Також вона зазначила, що ОСОБА_2 не проявляв ініціативи у спілкуванні з дітьми, не брав участі у їхньому шкільному житті, не відвідував батьківських зборів, не контактував із педагогами та не цікавився їхніми успіхами. Вказане, на думку позивачки, свідчить про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків і є підставою для позбавлення його батьківських прав. 
Крім того, ОСОБА_1 вказала, що діти тривалий час виховуються у її сім`ї, проживають разом із нею, її чоловіком та іншими членами сім`ї, тоді як відповідач фактично не виконує ролі батька, у зв`язку з чим просила позов задовольнити.
Рішенням Богородчанського районного суду від 18 травня 2026 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає оскаржене рішення необґрунтованим.
На думку апелянта, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки встановленим обставинам, допустив вибіркову оцінку доказів та не врахував тривале ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Зокрема, суд залишив поза увагою те, що відповідач накопичив значну заборгованість зі сплати аліментів, яку погасив лише після звернення до суду з позовом про позбавлення його батьківських прав, а також не врахував, що відповідач приділяв увагу іншій дитині, водночас фактично ігноруючи доньок. Крім того, суд не надав належної оцінки показанням свідків, які підтвердили, що вихованням, навчанням і розвитком дітей займалася виключно мати, тоді як відповідач не брав участі у їхньому шкільному житті.
Скаржник вважає, що суд неправильно застосував норми матеріального права, оскільки безпідставно визнав сплату аліментів та епізодичне спілкування з дітьми достатнім підтвердженням виконання батьківських обов`язків, не врахувавши практику Верховного Суду, відповідно до якої такі обставини самі по собі не свідчать про належне виконання батьківських функцій. Також, визнавши участь відповідача у вихованні дітей недостатньою, суд не застосував положення статті 166 СК України щодо попередження про необхідність зміни ставлення до виконання батьківських обов`язків.
Крім того, апелянт вважає, що суд безпідставно поклав в основу рішення висновок служби у справах дітей, який, на її думку, має формальний характер, не містить належного аналізу участі батька у житті дітей та суперечить іншим доказам у справі. Також зазначає, що під час з`ясування думки дітей у судовому засіданні представник органу опіки та представник відповідача ставили дітям запитання, які мали маніпулятивний характер та спричинили їм психологічний дискомфорт, тоді як суд не забезпечив дружнього до дитини середовища та не врахував їхнього емоційного стану.
На думку скаржника, суд помилково розцінив позбавлення батьківських прав як виключно каральний механізм, не врахувавши, що такий спосіб захисту спрямований насамперед на забезпечення найкращих інтересів дітей, їхнього стабільного розвитку та захисту від можливих порушень їхніх прав у майбутньому. 
Скаржник також вважає, що суд неправильно застосував практику Європейського суду з прав людини, оскільки не врахував, що збереження сімейних зв`язків не є безумовним, якщо це суперечить інтересам дитини. 
Просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати.
Відповідач ОСОБА_2 правом на подання відзиву не скористався, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляв, що відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
ОСОБА_1 та її представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити. Позивачка зазначила, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , на її думку, полегшить процедуру виїзду дітей за кордон та унеможливить в подальшому після досягнення дітьми повноліття пред`явлення батьком позову про його утримання.
Відповідач вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, просив її відхилити.
Представник органу опіки та піклування Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області в особі Служби у справах дітей Богородчанської селищної ради апеляційну скаргу заперечили.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги з огляду на таке.
Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про не надання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження винної поведінки відповідача та свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками щодо дочок та відсутність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.
Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 згідно з копіями свідоцтв про народження.
Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2016 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 після укладення шлюбу - ОСОБА_1 , розірвано. Після розірвання шлюбу діти проживають разом із матір`ю.
Матеріалами справи встановлено, що доньки сторін зареєстровані та фактично проживають разом із матір`ю - ОСОБА_1 .
Рішенням виконавчого комітету Богородчанської селищної ради від 25 вересня 2025 року № 154/91/2025 затверджено висновок щодо недоцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Із зазначеного висновку вбачається, що діти сторін проживають разом із матір`ю, мати бере активну участь у їхньому навчанні та вихованні. Водночас органом опіки та піклування встановлено, що батько періодично зустрічається та спілкується з дітьми, а також сплачує аліменти на їх утримання. За результатами розгляду питання комісія з питань захисту прав дитини та орган опіки та піклування дійшли висновку про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно з частин першої, другої, шостої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Позбавлення батьківських прав, тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції на підставі належно оцінених доказів, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю позивачем підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення особи батьківських прав, при тому, що це є крайнім заходом впливу, адже позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в його діях. 
Крім того колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у вказаній справі ухвалено з урахуванням основних інтересів дітей, зокрема з умовою збереження їх зв`язку із рідним батьком.
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 20 січня 2020 року у справі № 654/1409/19 та від 16 грудня 2020 року у справі № 588/1781/19.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів показаннями свідків.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Апеляційний суд зауважує, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (див. постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та ін.).
Натомість, апелянтом не надано належних та допустимих доказів, в розумінні статей 12, 81 ЦПК України, на підтвердження того, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дочок.
На думку колегії суддів, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції врахував, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дітей. Місцевий суд правильно виходив з того, що відповідно до положень ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Однак, матеріали справи не містять доказів винних дій відповідача та його свідомого нехтування своїми обов`язками, як батька дітей.
За правилами частини четвертої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина п`ята статті 19 СК України).
Згідно з наявного у матеріалах справи висновку орган опіки та піклування визнав недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 . Водночас, з висновку вбачається, що неповнолітня ОСОБА_3 та малолітня ОСОБА_4 не заперечують щодо позбавлення батьківських прав їхнього батька ОСОБА_2 , оскільки він протягом тривалого часу не займається їх вихованням, не цікавиться навчанням та станом здоров`я, не телефонує, не допомагає фінансово.
Оцінюючи наданий висновок органу опіки та піклування, а також заслухавши думку дітей з цього приводу у судовому засіданні, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 висловили небажання спілкуватися з батьком, однак не змогли чітко пояснити причини такого ставлення та не навели фактів жорстокого поводження, насильства, психологічного тиску чи інших обставин, які б об`єктивно свідчили про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав. 
Водночас із їхніх пояснень убачається, що відповідач вітає їх із днем народження, дарує кошти, телефонував та намагався налагодити спілкування, що хоча й не підтверджує належного виконання ним батьківських обов`язків у повному обсязі, однак спростовує твердження про повну відмову від дітей.
Суд також врахував, що діти самі не підтримували зв`язку з батьком і не змогли пояснити причин такого відсторонення, а тому дійшов висновку, що їхнє небажання спілкуватися з ним не може вважатися виключно наслідком його поведінки. 
З огляду на це, суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що небажання дітей підтримувати стосунки з одним із батьків може бути зумовлене різними обставинами, тому саме по собі не є достатньою підставою для застосування такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав.
У контексті наведеного, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що наявність у дітей образи на батька та, відповідно, негативне ставлення до нього, не свідчить про те, що вони усвідомлюють наслідки позбавлення його батьківських прав та свідомо бажають розірвати з відповідачем сімейні стосунки.
Апеляційний суд зауважує, що позивачка при розгляді спору не довела суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дітей.
В оцінці обставин справи суд першої інстанції правильно виходить з того, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дітей, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При цьому, необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (дітей).
Узагальнені доводи апеляційної скарги позивачки про те, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків з виховання дітей, самоусунувся від участі у їх житті є помилковими, оскільки не відповідають фактичним обставинам.
Не залишаючи поза критикою відсутність належної уваги дітей зі сторони батька, суд вважає правильним висновок суду першої інстанції, що в даному випадку підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відсутні.
Враховуючи, що у матеріалах справи немає беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку ОСОБА_2 щодо ухилення від участі у вихованні дітей, умисного і свідомого нехтування ним обов`язками батька, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.
ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (справа «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року).
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки.
Колегія суддів виходить з того, що судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дітей», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Водночас позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування до відповідача попередження про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків. Хоча застосування такого заходу допускається судовою практикою у виняткових випадках, воно є правом, а не обов`язком суду та можливе лише за умови встановлення винного ухилення одного з батьків від виконання своїх обов`язків.
У цій справі суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що наявні докази не підтверджують виключно винну поведінку відповідача. Матеріали справи свідчать про існування тривалого сімейного конфлікту, а також про обставини, які могли вплинути на ставлення дітей до батька. За таких умов формальне попередження лише відповідача не відповідало б фактичним обставинам справи та не сприяло б відновленню взаємин між батьком і дітьми.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції належним чином дослідив та оцінив подані сторонами докази, правильно застосував норми матеріального і процесуального права, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_2 крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав щодо дітей.
Відтак оскаржене рішення апеляційний суд вважає ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381- 383, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Богородчанського районного суду від 18 травня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.
Головуючий:        В.А. Девляшевський 
Судді:         В.М. Луганська
Є.Є. Мальцева

Повне судове рішення складено 27 липня 2026 року.