ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА	

справа № 753/12513/26
провадження № 2-о/753/484/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2026 року Дарницький районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді Сирбул О. Ф.
за участю секретаря Лавринчук А. П.
заявника ОСОБА_1 
представника заінтересованої особи
Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької 
районної в м. Києві державної адміністрації  Петренко М. А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за заявою  ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Дарницький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації,про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України,
ВСТАНОВИВ:
Заявник ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з заявою про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України, заінтересовані особи: Дарницький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації. 
В обґрунтування заяви зазначено, що на вихованні у заявника, ОСОБА_1 , перебувають двоє малолітніх дітей, які фактично є сиротами та не мають інших родичів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти народилися у місті Донецьку Донецької області, яке з 2014 року перебуває під тимчасовою окупацією державою-агресором. У зв`язку з окупацією, їхнє народження було зареєстроване лише органами окупаційної адміністрації рф, а документи українського зразка дітям ніколи не видавалися. Тому виникла необхідність встановити факт народження дітей за законодавством України, оскільки за відсутності свідоцтв про народження державного зразка діти позбавлені доступу до базових прав (медичного обслуговування, освіти, підтвердження громадянства), а заявник позбавлений можливості офіційно легалізувати статус опікуна в органах опіки та піклування України. 
Матір`ю обох дітей була громадянка України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Щодо народження дитини ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Донецьку, Україна, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 29.03.2016 року Ленінським відділом ДРАЦС м. Донецька, та Довідкою про народження № 1.13-76/93 від 29.03.2016 року. У свідоцтві про народження батьком записаний « ОСОБА_6 », громадянин України. Проте відомості про батька було внесено зі слів матері (відповідно до ст. 135 Сімейного кодексу України), що підтверджується архівною довідкою про народження № 10-92/1094 від 10.08.2021 року. Щодо народження дитини ОСОБА_4 . ОСОБА_4, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 в м. Донецьку, Україна. Мати залишила дитину в пологовому будинку ("Донецькому республіканському центрі охорони материнства і дитинства"), про що 29.03.2017 р. було складено відповідний акт. Відомості про батька дитини « ОСОБА_7 » були також записані зі слів матері, що підтверджується матеріалами особової справи дитини-сироти. 
Щодо статусу дітей як сиріт та перебування під фактичною опікою заявника. Рішенням окупаційного "суду м. Донецька" від 15.03.2017 року матір дітей, ОСОБА_5 , було позбавлено батьківських прав щодо сина ОСОБА_8 . ІНФОРМАЦІЯ_6 матір дітей - ОСОБА_5 померла в м. Донецьку, що підтверджується повторним Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 21.11.2017 року. Розпорядженням голови окупаційної адміністрації Кіровського району м. Донецька № 413 від 08.08.2017 року малолітніх дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було визнано дітьми-сиротами, а заявника було призначено їхнім опікуном. Дітей було фактично передано в його сім`ю 08.08.2017 року. Заявник утримував, виховував та забезпечував дітей усім необхідним. У 2022 році заявник разом із дітьми перебував у м. Ростові-на-Дону, де також був поставлений на облік як опікун. У травні 2026 року заявник разом із дітьми повернувся на підконтрольну територію України з метою їх легалізації та отримання українських документів. 28.05.2026 заявник отримав Довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 3002-5004059140. ОСОБА_1 не є кровним родичем дітей, однак він фактично утримує і виховує обох дітей у своїй сім`ї протягом майже 9 років (з серпня 2017 року по теперішній час). Факт спільного проживання, утримання та виховання дітей підтверджується письмовими матеріалами справи. Органи опіки та піклування України не можуть розпочати процедуру встановлення української опіки без попередньої видачі дітям українських свідоцтв про народження. Таким чином, заявник стверджує, що є єдиною особою, яка може захистити інтереси малолітніх дітей, а його статус «особи, яка утримує та виховує дитину» дає йому безумовне право на звернення до суду в порядку ст. 317 ЦПК України.
З огляду на викладене, заявник просив суд: 
1. Встановити факт народження дитини чоловічої статі, громадянина України - ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_7 в місті Донецьку Донецької області, Україна. Відомості про матір: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , громадянка України (померла ІНФОРМАЦІЯ_6 ) Відомості про батька (згідно зі ст. 135 СК України): ОСОБА_6 , громадянин України. 
2. Встановити факт народження дитини жіночої статі, громадянки України - ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_9 в місті Донецьку Донецької області, Україна. Відомості про матір: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , громадянка України (померла ІНФОРМАЦІЯ_6 ) Відомості про батька (згідно зі ст. 135 СК України): ОСОБА_6 , громадянин України.
Ухвалою суду від 10.06.2026 відкрито провадження у справі, призначено до судового розгляду по суті, залучено до участі у справі у якості заінтересованої особи Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації.
У судове засідання заявник ОСОБА_1 з`явився, на задоволенні заяви наполягав з підстав, зазначених у ній. 
Представник заінтересованої особи Дарницького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.
Представник заінтересованої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації у судовому засіданні вказала, що покладається на розсуд суду.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні вказаної заяви слід відмовити, виходячи з такого.
Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 293, п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.
Особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України встановлені статтею 317 ЦПК України.
Частинами першою-третьою статті 317 ЦПК України визначено, що заява про встановлення факту народження особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана батьками або одним з них, їхніми представниками, членами сім`ї, опікуном, піклувальником, особою, яка утримує та виховує дитину, або іншими законними представниками дитини до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду. У рішенні про встановлення факту народження особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків.
У частині другій статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.
Згідно з частинами першою-третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.
В свою чергу, частинами третьою-четвертою статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України. Державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків або за заявою, поданою в електронній формі.
Підставою для здійснення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров`я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров`я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров`я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Медична консультаційна комісія видає документ про народження у разі встановлення факту народження жінкою дитини. За відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження (стаття 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»).
В свою чергу, в пункті 8 глави 1 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940 (далі - Правила № 52/5), зазначено, що державну реєстрацію народження на підставі рішення суду про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України проводить відділ державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення суду в день надходження такого рішення в паперовій формі або будь-який відділ державної реєстрації актів цивільного стану за зверненням заявника в день отримання рішення суду у спосіб, передбачений абзацами п`ятим, шостим пункту 3 глави 1 розділу II цих Правил.
Згідно з підпунктом «в» пункту 12 глави 1 розділу III Правил № 52/5 у разі встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України підставою для внесення відомостей про батьків дитини є відповідне рішення суду, яким встановлені такі дані.
Наведені положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» дають підстави для висновку про те, що документи, видані на тимчасово окупованій території України незаконними органами та їх посадовими чи службовими особами, є недійсними і не створюють правових наслідків, за винятком документів, що підтверджують, зокрема факт народження.
Водночас Закон України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та Правила № 52/5 не містять спеціальної норми права щодо порядку державної реєстрації народження на тимчасово окупованій території України відповідними органами державної реєстрації актів цивільного стану без рішення суду про встановлення такого факту, що унеможливлює встановлення факту народження та здійснення державної реєстрації народження в позасудовому порядку.
Саме рішення суду про встановлення такого факту є підставою для державної реєстрації народження та для внесення відомостей про батьків дитини відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення суду (висновок Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 759/7001/22)».
У постанові Верховного Суду від 24 квітня 2024 року за 761/13911/23 зроблено висновок, що «визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо народження дитини, з метою захисту прав громадян України, не легітимізує таку владу та не надає автоматичної дійсності таким актам. Такі дії зумовлені тим, що держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави.
При наданні оцінки, зокрема, свідоцтву про народження дитини, медичній довідці, як доказам, потрібно враховувати, що хоча такі документи не є юридично дійсними на території України, вони можуть підтверджувати, що певна установа, яка не діє відповідно до українського законодавства, але de facto існує на тимчасово окупованій території, зафіксувала факт народження дитини.
Правова оцінка документам, поданим заявником на підтвердження факту народження на тимчасово окупованій території України, зокрема документам, виданим органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України, надається судом цивільної юрисдикції в сукупності з іншими доказами під час розгляду заяви про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України в порядку статті 317 ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до правового змісту ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом, докази надаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частинами першою, другою статті 294 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.
З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.
Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання спричиняє серйозні порушення або обмеження прав громадян.
Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави-члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики.
При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).
Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17, від 07 вересня 2022 року у справі № 759/5313/21 та від 29 березня 2023 року у справі № 753/8033/22.
Встановлення факту що має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника. Рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні норм процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України.
Встановлено, що заявник з сім`єю проживав у м. Донецьку, Донецької області на тимчасово окупованій території, а після повномасштабного вторгнення рф до України той переїхав у м. Ростов-на-Дону, рф. Просив установити факт народження дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у м. Донецьку Донецької області.
На підтвердження факту народження дітей заявник надав суду копію свідоцтва про народження (повторне) серії НОМЕР_1 , виданого 29.03.2016 року Ленінським відділом запису актів цивільного стану м. Донецька ГРП МЮ ДНР, та копію свідоцтва про народження (повторне) серії НОМЕР_3 , виданого 07.08.2021 року Київським відділом запису актів цивільного стану м. Донецька ГРП МЮ ДНР.
Батьками дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відповідному свідоцтві зазначені громадяни України ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .
Батьками дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у відповідному свідоцтві зазначені громадяни України ОСОБА_5 та ОСОБА_5 .
У той же час заявником у справі є ОСОБА_1 , який вважає себе опікуном вищезазначених дітей та стверджує, що є єдиною особою, яка може захистити інтереси малолітніх дітей, має статус «особи, яка утримує та виховує дитину» у розумінні ст. 317 ЦПК України. На підтвердження цього заявник посилається на розпорядження голови окупаційної адміністрації Кіровського р-ну м. Донецька № 443 від 08.08.2017, за яким заявника призначено опікуном дітей  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також заявником надано копію свідоцтва (повторна) про смерть ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що настала ІНФОРМАЦІЯ_10 у м. Донецьку, серії НОМЕР_2 , виданого Донецьким міським відділом запису актів цивільного стану ГРП МЮ ДНР; копію довідки про народження № 10-92/1094 від 10.08.2021; копію акту від 14.08.2017; копію довідки про народження № 1.13-76/93 від 29.03.2016; копію заочного рішення "Кіровського міжрайонного суду м. Донецька ДНР" від 15.03.2017 у справі № 2/031/236/2017.
Суд, надаючи правову оцінку наданим заявником документам на підтвердження факту народження дітей на тимчасово окупованій території України, зокрема документам, виданим органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України, зважає на взаємозв`язок одних доказів в сукупності з іншими доказами під час розгляду заяви про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України в порядку ст. 317 ЦПК України, та приходить до висновку, що надані матеріали можуть мати доказову силу в обмеженому контексті, зокрема щодо фіксації факту народження дітей з метою захисту їх прав як громадян України за народженням.
До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 759/17678/23, провадження № 61-2299св24.
Разом з тим, суд не знаходить правових підстав вважати заявника ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки станом на час розгляду цієї справи такий не набув статусу опікуна у встановленому законодавством порядку. 
Суд позбавлений можливості визнати розпорядження голови окупаційної адміністрації Кіровського р-ну м. Донецька № 443 від 08.08.2017, наданого заявником і за яким ОСОБА_1 призначено опікуном дітей  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки такий документ не може мати жодних юридичних наслідків, в тому числі і таких, які встановлюють заявникові право бути опікуном.
Відтак, навіть якщо оцінювати це розпорядження як джерело доказів відповідно до "намібійських винятків", воно все одно не підтверджує набуття статусу опікуна відповідно до законодавства України, а тому ОСОБА_1 не може бути заявником у даній справі, оскільки є таким, що не має жодного юридичного відношення щодо заявлених дітей.
Таким чином, у задоволенні заяви про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України слід відмовити.
Суд додатково зазначає, що у цій справі суд відмовляє у задоволенні заяви не з підстав формального невизнання документів, виданих на тимчасово окупованій території України, а з огляду на те, що надані заявником докази у своїй сукупності не дають можливості достовірно встановити обставини, які підлягають встановленню судом у порядку статті 317 ЦПК України. Суд критично відноситься до наданих стороною заявника доказів на підтвердження факту перебування у статусі опікуна.
Самі по собі факти перетину кордону ОСОБА_1 разом з дитиною ОСОБА_4 , перебування дитини ОСОБА_3 на момент розгляду цієї справи на окупованій російською федерацією території України та встановлення законом особливого порядку розгляду заяв про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, не є безумовною підставою для встановлення заявленого факту та не звільняє заявника від надання суду належних доказів на підтвердження своїх вимог. Таке право повинно випливати із закону або підтверджуватися належними документами про відповідний юридичний статус особи. 
Саме по собі фактичне проживання з дітьми та їх утримання не свідчить про виникнення статусу особи, яка має право на звернення до суду відповідно до статті 317 ЦПК України.
Суд доходить висновку, що заявником не доведено наявності у нього процесуального права на звернення до суду із цією заявою, так як надані матеріали не підтверджують набуття ним статусу опікуна або іншого передбаченого законом статусу, який би надавав право звернення до суду в порядку статті 317 ЦПК України. 
За таких обставин відсутні правові підстави для задоволення заяви.
Керуючись ст.ст. 12, 19, 42, 76, 89, 263-264, 293-294, 317, 319, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В:
У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Дарницький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації,про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України - відмовити. 
Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії беспосередньо до Київського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Повний текст рішення суду складено 16.07.2026.

Суддя: