Єдиний унікальний номер 205/1714/26
Номер провадження2/205/2696/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
13 серпня 2026 року м. Дніпро
 
Новокодацький районний суд міста Дніпра в складі: головуючого судді – Басової Н.В., за участю секретаря судового засідання – Пєтіної К.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
 
ВСТАНОВИВ:

 
Позивач 10.02.2026 року звернувся до Новокодацького районного суду міста Дніпра з вищезазначеним позовом, у якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у розмірі у розмірі 294 508,00 грн., 3 % річних у розмірі 1 355,74 грн., інфляційні втрати у розмірі 5 301,14 грн., пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 06.12.2025 по 30.01.2026 у сумі 14 022,07 грн., а всього – 315 187,95 грн., а також судові витрати по справі.
Позов мотивований тим, що 05.11.2025 року відповідач отримала в борг від позивача грошові кошти в розмірі 294 508,00 грн., які зобов`язалась повернути до 05.12.2025 року. Станом на день подання позову відповідач свої зобов`язання не виконала, суму позики не повернула, чим допустила прострочення виконання грошового зобов`язання. За період з 06.12.2025 року по 30.01.2026 року 3 % річних становить 1 355,74 грн., інфляційні втрати – 5 301,14 грн., пеня – 14 022,07 грн. Загальна сума заборгованості: 315 187,95 грн. У добровільному порядку суму боргу не погашає, тому позивач вимушений звернутись за поновленням порушеного права до суду. 
Відповідно до 19 ЦПК України, загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 11.02.2026 року прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 09.04.2026 року відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову.
Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 08.06.2026 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.
Позивач у судове засідання не з`явився, натомість його представник – адвокат Котова І.М. письмово просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалась належним чином. Правом на подання відзиву згідно зі ст. 178 ЦПК України не скористалась.
У заяві від 13.08.2026 року відповідач просила відкласти судове засідання на іншу дату через неможливість з`явитись. Проте поважних причин неявки в судове засідання відповідачем зазначено не було, як і не надано доказів на підтвердження поважності причини неявки в судове засідання.
В силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").
Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Матеріали справи містять достатньо доказів для її розгляду.
Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу без участі належним чином повідомленого відповідача.
На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача.
Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що 05.11.2025 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Главчевою Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 8909. Відповідно до умов договору відповідач отримала грошові кошти в сумі 294 508,00 грн, що є еквівалентом 7 000,00 доларів США, які зобов`язалась повернути до 05.12.2025 року (а.с. 14-15, 22).
Проте відповідач свої зобов`язання за договором не виконала, суму позики не повернула. 
Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Відповідач всупереч положенням ст. ст. 12-13, 81 ЦПК України не надав суду жодних доказів, які б спростовували факт існування вказаної заборгованості перед позивачем.
З урахуванням викладеного, суд доходить про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в сумі 294 508,00 грн.
Крім того, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Умовами Договору позики (п. 7) передбачено відповідальність відповідача у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення повернення грошових коштів.
З урахуванням викладеного, суд доходить про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в сумі 315 187,95 грн., з яких: сума основного боргу – 294 508,00 грн., 3 % річних – 1 355,74 грн., інфляційні втрати – 5 301,14 грн., пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 06.12.2025 року по 30.01.2026 року – 14 022,07 грн.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому сплачений позивачем судовий збір 3 152,00 грн. (а.с. 1) покладається на відповідача.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15-16, 525-526, 598-599, 610, 612, 625, 629, 1046-1050 ЦК України, ст. ст. 4, 12-13, 77-81, 141, 247, 258-259, 263-266, 280, 282-284, 289, 354 ЦПК України, 
ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення боргу за договором позики – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 05.11.2025 року в розмірі 315 187,95 грн., з яких: 294 508,00 грн. – сума основного боргу; 1 355,74 грн. – три відсотки річних; 5 301,14 грн. – інфляційні втрати; 14 022,07 грн. – пеня.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 152,00 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд – якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивачем може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Н.В. Басова