ОЛЕКСАНДРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЗАПОРІЖЖЯ 
м. Запоріжжя

Іменем України
РІШЕННЯ
13 липня 2026 року	Справа № 331/2443/26	

Олександрівський районний суд міста Запоріжжя у складі:
головуючого судді Гасанбекова С.С.,
при секретарі судового засідання Татуковій А.Д.,

за участю:
представника позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні 02.07.2026 цивільну справу
за позовом:	ОСОБА_3 	
до:	Запорізького національного університету	
про:	визнання протиправним і дискримінаційним наказу про відрахування із закладу вищої освіти та поновлення на навчанні.	

19 березня 2026 року до Олександрівського районного суду міста Запоріжжя надійшов вищезазначений цивільний позов, в якому позивач просить суд:
- визнати протиправним і дискримінаційним наказ Запорізького національного університету № 658-с від 26.05.2025, згідно з яким ОСОБА_3 відраховано з університету за відсутність нострифікованих документів, та скасувати його; 
- поновити ОСОБА_3 на навчанні у Запорізькому національному університеті, в якості здобувача вищої освіти 4 курсу освітнього рівня бакалавра факультету соціальної педагогіки та психології спеціальності дошкільна освіта освітньої програми дошкільна освіта заочної форми здобуття освіти (держбюджетна основа).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив таке.
ОСОБА_3 була студенткою факультету соціальної педагогіки та психології (спеціальність – дошкільна освіта, заочна форма навчання, держбюджет; термін навчання 01.09.2021 по 30.06.2025) Запорізького національного університету.
Після зарахування на навчання, та коли у 2025 році настав час скласти відповідні іспити, пройти оцінювання, відповідач заявив про відсутність у позивача повної загальної середньої освіти, належним чином оформленого, підтвердженого (визнаного) документа про це.
Вважаючи невизнання відповідачем указаного документа про середню освіту дискримінаційним, необґрунтованим оспорюванням (запереченням) дійсності атестата про середню освіту, та, відповідно, запереченням, у зв`язку із цим, наявності у позивача середньої освіти; оспорюванням (запереченням) права ОСОБА_3 на здобуття вищої освіти; порушення, у зв`язку із цим принципу рівності громадян у здобутті вищої освіти, перешкоджання отриманню ОСОБА_3 вищої освіти у ЗНУ, тобто порушення її прав та законних інтересів, які гарантовані Основним Законом України, Законом України «Про освіту», Законом України «Про вищу освіту», – ОСОБА_3 у травні 2025 року звернулась із відповідним позовом до Олександрівського районного суду міста Запоріжжя. У позові просила: визнати протиправною та дискримінаційною відмову Запорізького національного університету визнати атестат про середню освіту серія НОМЕР_1 , виданий ОСОБА_3 16 червня 1993 року, на підтвердження отримання нею повної загальної середньої освіти. Визнати, що ОСОБА_3 має повну загальну середню освіту, що підтверджується атестатом про середню освіту серія НОМЕР_1 , виданим ОСОБА_4 16 червня 1993 року. Ухвалою Олександрівського районного суду міста Запоріжжя від 30.06.2025 за вказаним позовом відкрито загальне позовне провадження у справі № 331/3637/25.
У подальшому, позивач дізналась, що наказом від 26.05.2025 № 658-с відповідач відрахував її з університету. Тобто, відрахування мало місце після відкриття провадження у справі № 331/3637/25 та до вирішення спору судом. Указаний наказ (витяг з нього) був вручений позивачу лише 16.03.2026 (у канцелярії відповідача, про що зроблено відмітку у відповідному журналі видачі документів).
Незважаючи на те, що позивача було прийнято на навчання у визначеному чинним законодавством України порядку, відповідач необґрунтовано заперечує наявність у неї однієї із складових для прийняття (зарахування) до вищого учбового закладу – повної загальної середньої освіти, та вказав це як на підставу видання спірного наказу. При цьому, доказів того, що позивач надала відповідачу підроблений документ про освіту (атестат) немає.
Позивач вважає, що відповідач міг не проводити процедуру визнання вищезазначеного атестату, відповідно до п. 2 розділу ІІІ Порядку визнання в Україні документів про середню, середню професійну, професійну освіту, виданих навчальними закладами інших держав, затвердженого наказом Міносвіти України від 05.05.2015 №504, оскільки його було видано за підсумками навчання до початку 1992/1993 навчального року.
ОСОБА_3 у 2021 році була допущена до ЗНО, яке успішно склала, а без визнання указаного атестату складання ЗНО неможливе; у 1995 році їй було видано свідоцтво про проходження навчання за професією вихователь дошкільного закладу; у 2019 році КЗ «Запорізький обласний інститут післядипломної педагогічної освіти» ЗОР видав їй свідоцтво про підвищення кваліфікації за програмою «Вихователь закладів дошкільної освіти»; у 2024 році ОСОБА_3 , після успішного навчання Запорізькому коледжі технологій та дизайну, рішенням державної кваліфікаційної комісії присвоєно кваліфікацію секретаря-друкарки. Отже, Атестат ОСОБА_3 був неодноразово визнаний державними установами, закладами освіти України.
За твердженням позивача, для відрахування позивача з Університету були відсутні правові підстави, а також обставини, визначені у спірному наказі («відсутність нострифікованих документів»).
Такі дії, на думку позивача є дискримінацією права на здобуття позивачем вищої освіти за ознакою проживання та отримання середньої освіти не в Україні, а на території країни агресора – Росії. Протиправні дії відповідач вчинив саме після 24 лютого 2024 року – широкомасштабного вторгнення російських військ в Україну. У ЗНУ відсутні інші здобувачі вищої освіти, громадяни України, документи про середню освіту яких відповідач не визнає після їх зарахування та тривалого навчання. Ситуація щодо ОСОБА_3 (дискримінація) обумовлена тим, що у дитинстві вона з батьками проживала у Росії, де й отримала середню освіту.
Також, позивач зазначає, що відповідно до статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, ратифікованої Парламентом України 10.11.1994, і яка набрала чинності для нашої держави 14.04.1995, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції та за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без будь-якого спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін і доказовою силою офіційних документів. Статтею 85 Конвенції визначено, що дія цієї Конвенції поширюється і на правовідносини, що виникли до набрання нею чинності. З огляду на це, на момент подання Запорізькому національному університету указаного Атестата він, у будь-якому випадку, не потребував спеціального посвідчення та розглядався Україною як офіційний, і тому був прийнятий відповідачем.
Ухвалою Олександрівського районного суду міста Запоріжжя від 24.03.2026 по справі № 331/2443/26 позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті з повідомленням сторін у приміщенні Олександрівського районного суду міста Запоріжжя на 27.04.2026 о 10 год. 00 хв., встановлено строки для подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень, а також вирішено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.
Ухвалою судді Олександрівського районного суду міста Запоріжжя Світлицької В.М. від 13.04.2026 по справі № 331/2443/26 було задоволено заяву ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_1 про відвід судді, справу передано до канцелярії суду для повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями.
17.04.2026 за результатами повторного автоматизованого розподілу справу передано судді Гасанбекову С.С.
Ухвалою Олександрівського районного суду міста Запоріжжя від 20.04.2026 позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження та встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов.
06.05.2026 судом отримано відзив відповідача на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позову, з огляду на таке.
Відповідно до підпункту 2 пункту 2 Розділу ІІІ «Порядку визнання здобутих в іноземних вищих навчальних закладах ступенів вищої освіти», затвердженого Наказом Міністерства освіти і науки України від 05.05.2015 № 504, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 травня 2015 року за № 614/27059, в редакції, чинній, на момент вступу ОСОБА_3 до Запорізького національного університету, документи, що не потребують процедури визнання: документи, видані особам, за підсумками навчання до початку 1992/1993 навчального року в освітніх установах держав колишнього СРСР. Таким чином, для того, щоб не проходити процедуру визнання, відповідно до наказу МОН № 504, необхідно надати документ про освіту, виданий до 31.08.1992. Проте, Атестат про середню освіту, серія НОМЕР_1 видано ОСОБА_3 16 червня 1993 року. 
Враховуючи вищевикладене, відповідач вважає, що ОСОБА_3 має проходити процедуру визнання документа про освіту в порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до наказу МОН № 504, особа, яка вступила до закладу вищої освіти України на підставі документу про освіту, здобутого на території іншої держави, має здійснити обов`язкову процедуру визнання цього документу. 
У 2021 році, при вступі до Запорізького національного університету, позивач був попереджений про це і звернувся до відділу міжнародних зв`язків з метою підготовки документів для подання їх до Державного Підприємства «Інформаційно-іміджевий центр» Міністерства освіти і науки України (який, відповідно до зазначеного вище Порядку, є компетентним органом, який здійснює цю процедуру). У тому ж 2021 році співробітник відділу міжнародних зв`язків ОСОБА_6 подала документи позивача через свій персональний кабінет на сайті центру naric.in.ua (номер заяви: NZ-27142-21). В ході розгляду заяви, у жовтні 2023 року, позивач повідомив, що селища, де позивач навчався, не існує, та знищено (або втрачено) архів. Цей факт і призвів до призупинення обробки заяви ОСОБА_3 . Після звільнення ОСОБА_6 та інших співробітників (квітень 2024 року), на контролі яких була заява позивача, провідний фахівець відділу ОСОБА_7 09 травня 2024 року звернулася до ДП «Інформаційно-іміджевий центр» з метою роз`яснення ситуації по заяві, адже тривалий час вона перебувала у статусі «Призупинено обробку» з інформаційним повідомленням «Обробку призупинено до виконання дій (додаткових умов)», при цьому фахівцем центру не було надано додаткових коментарів з приводу цих дій. 16 травня 2024 року фахівець центру відповіла, що ДП «Інформаційно-іміджевий центр» звернувся до платформи «Qualification Check» (через яку здійснюється підтвердження факту навчання на території країни-агресора) за роз`ясненням. Через тривалий час, 02 жовтня 2024 року фахівець ДП «Інформаційно-іміджевий центр» написав повідомлення у персональному кабінеті ОСОБА_6 про те, що вони не отримали відповіді від платформи «Qualification Check» і рекомендували власнику документу знайти можливість апостилювати документ на території Російської Федерації або особисто звернутися до відділу освіти м. Якутськ або до місцевого архіву, при цьому наголосивши, що ДП «Інформаційно-іміджевий центр» не має такої можливості. ОСОБА_8 ознайомилася із цим повідомленням на початку грудня 2024 року (зважаючи на те, що вона не має постійного доступу до персонального кабінету ОСОБА_6 ) і одразу повідомила позивачу зміст цього повідомлення у телефонній розмові.
Відповідач зазначив, що Запорізький національний університет не є внутрішнім визнавачем іноземних документів про освіту, відділ міжнародних зв`язків надає консультації та готує пакет документів для їх подання до ДП «Інформаційно-іміджевий центр» Міністерства освіти і науки України.
Представник позивача у підготовчому засіданні заявив, що не бажає подавати відповіді на відзив, відтак не потребує встановлення відповідного строку.
Ухвалою суду від 18.05.2026 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні представник позивача підтримував заявлені вимоги, а представник відповідача заперечував проти позову з вищенаведених підстав.
При цьому, відповідач надав додаткові письмові пояснення, в яких зазначив таке.
На думку відповідача, позивач помилково ототожнює легалізацію (апостиль) із визнанням (нострифікацією). Стаття 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах (Мінськ, 22.01.1993) звільняла офіційні документи Договірних Сторін від легалізації (спеціального посвідчення). Натомість предметом спору є академічне визнання (нострифікація) – окрема процедура, що встановлює рівень, еквівалентність та академічні права за іноземним документом про освіту й завершується видачею Свідоцтва про визнання. Легалізація та апостиль підтверджують лише справжність (походження) документа, але не його зміст; для визнання документа про освіту необхідно проходити окрему процедуру нострифікації. Отже, навіть у період чинності Конвенції 1993 року іноземний документ про освіту все одно підлягав визнанню за наказом № 504. Конвенція ніколи не замінювала процедуру визнання, а лише звільняла від легалізації. Доводи про незворотність дії зупинення Конвенції, навіть якби були слушними, могли б стосуватися щонайбільше апостилювання, але не обов`язку визнання, який існував незалежно від Конвенції.
Водночас відповідач зазначає, що обов`язковим елементом процедури визнання є верифікація – перевірка та підтвердження автентичності документа компетентним органом.
Відповідач стверджує, що Університет не вправі своєю поведінкою звільнити особу від обов`язку, прямо встановленого законодавством. Прийняття документа під час вступу не є його визнанням. Зарахування здійснювалося за умови подальшого проходження процедури визнання, що прямо передбачено Умовами прийому на навчання для здобуття вищої освіти у 2021 році (п. 13 розд. VI) у поєднанні з наказом № 504. Так само, не є визнанням ані допуск позивача до ЗНО у 2021 році, ані видані раніше свідоцтва (1995, 2019, 2024 років), жоден із цих актів не є передбаченою наказом № 504 процедурою визнання й не породжує свідоцтва про визнання, наявність якого є обов`язковою.
Відсутність свідоцтва про визнання унеможливлює формування в Єдиній державній електронній базі з питань освіти (ЄДЕБО) замовлення документа про здобуту освіту. Таким чином, вимога визнання набуває абсолютного характеру саме на стадії завершення навчання та підсумкової атестації, що пояснює момент, коли питання про відсутність визнання постало з усією очевидністю. Це є наслідком дії встановленого нормативного механізму, а не свавільним чи вибірковим ставленням до позивача. На виконання листа МОН № 1/9-265 від 18.05.2021 «Щодо необхідності визнання іноземних документів про освіту та реєстрації свідоцтв про визнання іноземних документів про освіту в ЄДЕБО» з 1 травня 2021 року в ЄДЕБО заблоковано можливість формування замовлення здобувачу освіти документа про освіту у разі відсутності в ЄДЕБО даних свідоцтва про визнання іноземного документа про освіту, на підставі якого здійснювався вступ. Аналогічні положення зазначені в керівництві користувача «Програмний комплекс ЄДЕБО» (Розділ 4. Здобувачі освіти), а також в інформації для опрераторів в програмному комплексі ЄДЕБО.
У судовому засіданні 02.07.2026 судом було постановлено ухвалу про закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами і оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення, відкладено ухвалення та проголошення судового рішення на 13год. 00хв. 13.07.2026.
Суд, розглянувши матеріали та з`ясувавши обставини цивільної справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в справі докази в їх сукупності,

встановив:
16 червня 1993 року позивачу було видано атестат про середню освіту серії НОМЕР_1 (на дошлюбне прізвище ОСОБА_9 ) про те, що вона у 1993 році закінчила Ентузіастівську середню школу Усть-Янського району Республіки Саха.
Зміна прізвища позивача з ОСОБА_9 на ОСОБА_10 у зв`язку з реєстрацією шлюбу на підставі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 27.09.1997 підтверджується відміткою відділу кадрів у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_3 .
Довідкою Запорізького національного університету від 22.05.2025 № 135 підтверджується те, що ОСОБА_3 є студенткою 4 курсу, освітній рівень: бакалавр, факультет соціальної педагогіки та психології, спеціальність: 012 дошкільна освіта, освітня програма: дошкільна освіта, форма навчання: заочне/держбюджет, термін навчання: з 01.09.2021 по 30.06.2025, наказ про зарахування на навчання № 1208-с від 17.08.2021, документ про попередню освіту: атестат про повну загальну середню освіту серії НОМЕР_1 , виданий Ентузіастівською середньою школою Усть-Янського району Республіки Саха.
Згідно з витягом з наказу Запорізького національного університету № 658-с від 26.05.2025 ОСОБА_3 , здобувача вищої освіти 4 курсу освітнього рівня бакалавр факультету соціальної педагогіки та психології спеціальності дошкільна освіта освітньої програми дошкільна освіта заочної форми здобуття освіти, яка навчається на держбюджетній основі, відраховано 26.05.2025 з університету за відсутність нострифікованих документів. Підстава: доповідна записка декана факультету соціальної педагогіки та психології ОСОБА_11 .
У доповідній в.о. декана факультету соціальної педагогіки та психології ОСОБА_11 від 22.05.2025 «Про відрахування студента факультету соціальної педагогіки та психології» зазначено: «На підставі ст. 46 Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014, п. 2 Положення про порядок відрахування, переривання навчання, поновлення і переведення осіб, які навчаються в закладах вищої освіти, та надання їм академічної відпустки, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України № 134 від 07.02.2024 та п. 11.3 Правил прийому до Запорізького національного університету, прошу відрахувати ОСОБА_3 , здобувачку вищої освіти 4 курсу освітнього рівня бакалавр групи 6.0121-з факультету соціальної педагогіки та психології спеціальності 012 дошкільна освіта заочної форми здобуття освіти, яка навчається на держбюджетній основі, з університету за відсутність нострифікованих документів».
Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з такого.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 46 Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 № 1556-VII (далі – Закон № 1556-VII) підставами для відрахування здобувача вищої освіти є: 1) завершення навчання за відповідною освітньою (науковою) програмою; 2) власне бажання; 3) переведення до іншого закладу освіти; 4) невиконання індивідуального навчального плану; 5) порушення умов договору (контракту), укладеного між закладом вищої освіти та особою, яка навчається, або фізичною (юридичною) особою, яка оплачує таке навчання; 6) інші випадки, передбачені законом.
Порядок відрахування, переривання навчання, поновлення і переведення осіб, які навчаються у закладах вищої освіти, а також порядок надання їм академічної відпустки визначаються положенням, затвердженим центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки. Поновлення та переведення здобувачів вищої освіти здійснюється з урахуванням вимог до вступників на відповідні освітні програми (ч. 6 ст. 46 Закону № 1556-VII).
До інших випадків, передбачених законом, що є підставою для відрахування здобувача вищої освіти є порушення академічної доброчесності, відповідно до ч. 6 ст. 42 Закону України «Про освіту» від 05.09.2017 № 2145-VIII.
Згідно з п. 1 розділу ІІ Положення про порядок відрахування, переривання навчання, поновлення і переведення осіб, які навчаються у закладах вищої освіти, та надання їм академічної відпустки, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 07.02.2024 № 134 (далі – Положення № 134), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.04.2024 за №509/41854, підстави для відрахування здобувачів визначені частиною першою статті 46 Закону України «Про вищу освіту» та частиною шостою статті 42 Закону України «Про освіту».
Пунктом 2 розділу ІІ Положення № 134, посилання на який наведено у доповідній в.о. декана факультету соціальної педагогіки та психології Ольги Пономаренко від 22.05.2025, визначено, що перелік обставин, що вважаються невиконанням індивідуального навчального плану, визначається положенням про організацію освітнього процесу в закладі вищої освіти із дотриманням сукупності таких вимог: факт невиконання індивідуального навчального плану встановлюється за результатами підсумкового контролю або атестації здобувачів; відрахування у зв`язку із невиконанням індивідуального навчального плану у частині отримання за результатами підсумкового контролю незадовільної оцінки можливе лише за умов, якщо відповідно до положення про організацію освітнього процесу в закладі вищої освіти здобувачу вищої освіти була надана можливість: покращення результатів підсумкового контролю з відповідного освітнього компонента незалежно від кількості отриманих незадовільних оцінок, але здобувач вищої освіти у встановлений строк не скористався такою можливістю або за результатами повторного проходження підсумкового контролю отримав незадовільну оцінку; оскарження (апеляції) у встановленому закладом вищої освіти порядку рішення, дії або бездіяльності педагогічних, науково-педагогічних, наукових працівників, посадових осіб закладу вищої освіти щодо організації і проведення підсумкового контролю, але здобувач вищої освіти у встановлений закладом вищої освіти строк не скористався такою можливістю або його скаргу було обґрунтовано відхилено ; здобувач вищої освіти не може бути відрахований за невиконання індивідуального навчального плану до закінчення строку підсумкового контролю поточного навчального періоду або до строку початку атестації здобувачів, якщо таке невиконання є наслідком обставин непереборної сили, що встановлено комісією закладу вищої освіти, створеною за участю представників органів студентського самоврядування та відповідно до положення про організацію освітнього процесу в закладі вищої освіти.
Водночас доказів невиконання позивачем індивідуального навчального плану відповідач суду не надав.
У судовому засіданні представник відповідача стверджував, що підставою для відрахування позивача з університету є п. 6 ч. 1 ст. 46 Закону № 1556-VII, тобто інші випадки, передбачені законом. 
При цьому, відповідачем належним чином не обґрунтовано з посиланням на норми чинного законодавства України наявності такої підстави для відрахування здобувача вищої освіти як відсутність визнання документів про середню освіту, здобутих в іноземних навчальних закладах.
Стосовно визнання атестату про повну загальну середню освіту серії НОМЕР_1 , виданого Ентузіастівською середньою школою Усть-Янського району Республіки Саха, суд зазначає таке.
Відповідно до п. 2 розділу І Порядку визнання в Україні документів про середню, середню професійну, професійну освіту, виданих навчальними закладами інших держав, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 05.05.2015 № 504, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.05.2015 за № 615/27060 (далі – Порядок №504), в редакції, що була чинною на момент зарахування позивача на навчання, передбачено, що процедура визнання – це формальне підтвердження компетентним органом іноземної програми середньої, середньої професійної, професійної освіти для цілей доступу до навчання та/або здійснення професійної діяльності.
Згідно з пунктом 2 розділу ІІІ Порядку № 504 визначено документи, що не потребують процедури визнання: 1) документи про освіту громадян колишнього СРСР, видані до 15 травня 1992 року (на підставі Угоди про співробітництво в галузі освіти (Ташкент, 1992)); 2) документи, видані особам, за підсумками навчання до початку 1992/1993 навчального року в освітніх установах держав колишнього СРСР.
Отже, атестат про середню освіту серії НОМЕР_1 не відноситься до документів, що не потребують процедури визнання, відповідно до п. 2 розділу ІІІ Порядку № 504.
Пунктом 2 розділу V Порядку № 504 визначено, що процедура визнання Документа включає: 1) перевірку автентичності Документа та додатка до нього; 2) підтвердження статусу освітньої установи, яка видала Документ; 3) визначення рівноцінності академічних та/або професійних прав, що надаються власнику Документа в країні походження Документа, правам, які надаються при отриманні відповідної освіти в Україні.
Перевірка автентичності здійснюється одним з таких способів: 1) перевірка наявності штампа «Apostille», якщо у країні походження Документа він підтверджує автентичність Документа, та перевірка реквізитів апостиля у відповідному реєстрі (у разі наявності); 2) перевірка у реєстрі документів, якщо такий реєстр запроваджено країною походження Документа або освітньою установою, що його видала; 3) направлення запиту щодо додаткових відомостей про автентичність поданих документів до відповідних офіційних органів та/або освітніх установ інших держав. Якщо в країні походження Документа офіційно затверджений стандарт оформлення документів про середню, середню професійну, професійну освіту, здійснюється аналіз на відповідність такому стандарту поданого Документа (п. 2 розділу V Порядку № 504).
Водночас, відповідно до ст. 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993, ратифікованої Верховною Радою України 10.11.1994, що набрала чинності для України 14.04.1995 та діяла до 27.12.2022, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції та за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без будь-якого спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін і доказовою силою офіційних документів. 
Дія цієї Конвенції поширювалася і на правовідносини, що виникли до набрання нею чинності (ст. 85).
Отже, автентичність вищезазначеного атестату серії А № 051927 не вимагає додаткового спеціального посвідчення, незважаючи на прийняття Закону України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» від 01.12.2022 № 2783-ІХ, оскільки Кабінетом Міністрів України було видано Постанову від 04.02.2023 № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав», пунктом першим якої установлено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 р. такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.
Щодо двох інших складових процедури визнання, а саме підтвердження статусу освітньої установи, яка видала Документ та визначення рівноцінності академічних та/або професійних прав, що надаються власнику Документа в країні походження Документа, правам, які надаються при отриманні відповідної освіти в Україні, суд виходить з чинної на момент відрахування позивача редакції Порядку № 504 та зазначає таке.
Відповідно до п. 2 розділу VII Порядку № 504 компетентний орган з визнання на підставі Висновку приймає одне з таких рішень, яке оформлюється наступним чином: про визнання Документа, про що Заявнику видається Свідоцтво; про відмову у визнанні поданого Документа, про що Заявнику надається Повідомлення із зазначенням підстав прийняття такого рішення.
Розділом Х Порядку № 504 визначено особливості здійснення процедури визнання Документів у період дії правового режиму воєнного стану, надзвичайної ситуації або надзвичайного стану, пов`язаних з військовою агресією Російської Федерації та її підтримкою з боку Республіки Білорусь.
З дати введення в Україні воєнного стану, надзвичайної ситуації або надзвичайного стану, пов`язаних з військовою агресією Російської Федерації проти України та її підтримкою з боку Республіки Білорусь, і до дати їх припинення Документи, Власниками яких є громадяни Російської Федерації або Республіки Білорусь та які були видані освітніми установами цих країн, для здійснення процедури визнання компетентним органом з визнання не приймаються (п. 2 розділу Х Порядку № 504).
Дія пункту 2 цього розділу не розповсюджується на громадян Російської Федерації та Республіки Білорусь, які отримали в Україні статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, або які отримали посвідку на постійне проживання в Україні, або вступили до 2021 року включно та навчаються у закладах освіти, або вступили до закладів освіти на підставі індивідуального дозволу МОН, або в інших випадках, визначених законодавством (п. 3 розділу Х Порядку № 504).
Процедура визнання Документів, виданих освітніми установами Російської Федерації або Республіки Білорусь, Власниками яких є громадяни України, громадяни третіх країн, особи без громадянства, та особи, визначені пунктом 3 цього розділу, здійснюється відповідно до розділів І-ІХ цього Порядку з урахуванням пунктів 5 і 6 цього розділу (п. 4 розділу Х Порядку № 504).
Компетентний орган з визнання приймає рішення за результатами процедури визнання Документів, виданих освітніми установами Російської Федерації або Республіки Білорусь, за наявності повної інформації, необхідної для прийняття відповідного рішення (п. 5 розділу Х Порядку № 504).
У разі відсутності повної інформації, необхідної для прийняття компетентним органом з визнання рішення про визнання або відмови у визнанні Документів, виданих закладами освіти та установами Російської Федерації та Республіки Білорусь, процедура визнання призупиняється до припинення обставин, зазначених у пункті 1 цього розділу, тобто до припинення воєнного стану (п. 6 розділу Х Порядку № 504).
Доказів прийняття будь-якого з рішень, передбачених пунктом п. 2 розділу VII Порядку № 504, стосовно атестату серії НОМЕР_1 відповідач суду не надав, відтак немає підстав стверджувати про відсутність у позивача визнаного (нострифікованого) документу про середню освіту.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, підсумовуючи вищевикладене, слід дійти висновку про те, що процедура визнання атестату серії НОМЕР_1 не може бути завершена через відсутність повної інформації, необхідної для прийняття компетентним органом з визнання рішення про визнання або відмови у визнанні, а тому вона підлягає призупиненню до закінчення воєнного стану. 
Разом з цим, до завершення процедури визнання атестату серії А № 051927 позивач не може отримати свідоцтво про його визнання, що за твердженням відповідача, створює технічні перешкоди у формуванні в Єдиній державній електронній базі з питань освіти (ЄДЕБО) замовлення документа про здобуту освіту, що по суті і стало підставою для відрахування позивача. Проте, як зазначалося вище, такої підстави для відрахування здобувача вищої освіти чинне законодавство України не містить.
Позивач виконав свій обов`язок, передбачений Порядком № 504, а саме розпочав процедуру визнання атестату серії А № 051927 та не ухилявся від неї. Неможливість завершення цієї процедури у період воєнного стану, виходячи зі змісту розділу Х Порядку №504, не тягне за собою негативних наслідків для здобувача вищої освіти у вигляді відрахування, а лише призводить до призупинення процедури визнання. 
При цьому, технічні перешкоди, що виникають у відповідача через відсутність свідоцтва про визнання атестату, та пошук шляхів їх подолання не стосуються позивача та не повинні перешкоджати йому у здобутті освіти, з огляду на таке.
Норми Конституції України є нормами прямої дії (ч. 3 ст. 8 Конституції України).
Відповідно до ч. 3 ст. 53 Конституції України держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам.
Доступність освіти як конституційна гарантія реалізації права на освіту на принципах рівності, визначених статтею 24 Конституції України, означає, що нікому не може бути відмовлено у праві на освіту, і держава має створити можливості для реалізації цього права. Відповідне тлумачення ч. 3 ст. 53 Конституції України наведено в Рішенні Конституційного Суду України № 5-рп/2004 від 04.03.2004.
Тривалість воєнного стану, а рівно і тривалість процедури визнання атестату позивача про середню освіту, визначити неможливо. Позивач не повинен залишатися у стані правової невизначеності та фактично позбавлятися права на здобуття вищої освіти у зв`язку з неможливістю проведення компетентним органом процедури визнання документу про середню освіту, здобуту в іноземній державі.
Відповідно до п. 7 розділу V Положення № 134 спірні питання щодо надання або продовження строку академічної відпустки, допуску здобувача вищої освіти до освітнього процесу розглядаються закладом вищої освіти за участю органів студентського самоврядування або наукового товариства студентів (курсантів, слухачів), аспірантів, докторантів і молодих вчених у порядку, визначеному закладом вищої освіти або в судовому порядку.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що у відповідача не було законних підстав для відрахування позивача, а тому визнає позов обґрунтованим в частині вимог про визнання протиправним та скасування наказу Запорізького національного університету від 26 травня 2025 року № 658-с в частині відрахування позивача з університету за відсутність нострифікованих документів та поновлення позивача на навчанні.
За визначенням п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06.09.2012 № 5207-VI дискримінація – це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі – певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Дослідивши обставини цієї справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про недоведеність того, що позивач зазнала дискримінаційних обмежень саме через здобуття нею загальної середньої освіти у Російській Федерації, чи з будь-яких інших ознак, у зв`язку з чим визнає позов в частині вимог про визнання спірного наказу дискримінаційним таким, що не підлягає задоволенню.
За правилами ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1), інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 2).
До позовної заяви додано платіжну інструкцію від 18.03.2026 № 7922-4070-7825-7923, якою підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 2129,92 грн., отже відповідна сума судових витрат підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Інші документально підтверджені судові витрати у справі відсутні.
Враховуючи вищезазначене та керуючись ст.ст. 258, 259, 263 – 265, 268, 273 ЦПК України, суд

вирішив:
1. Позов ОСОБА_3 до Запорізького національного університету – задовольнити частково.
2. Визнати протиправним та скасувати наказ Запорізького національного університету від 26 травня 2025 року № 658-с в частині відрахування ОСОБА_3 з університету за відсутність нострифікованих документів.
3. Поновити ОСОБА_3 на навчанні у Запорізькому національному університеті, в якості здобувача вищої освіти 4 курсу освітнього рівня бакалавра факультету соціальної педагогіки та психології спеціальності дошкільна освіта освітньої програми дошкільна освіта заочної форми здобуття освіти (держбюджетна основа).
4. В задоволенні решти позову – відмовити.
5. Стягнути з Запорізького національного університету на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 2129,92 грн (дві тисячі сто двадцять дев`ять гривень 92 коп.).
6. Реквізити учасників справи:
- позивач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 ;
- відповідач: Запорізький національний університет, вул. Університетська, 66, м. Запоріжжя, 69011, ідентифікаційний код: 02125243. 

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Запорізького апеляційного суду.

Повне судове рішення складено 13 липня 2026 року.

Суддя С.С. Гасанбеков