Справа № 420/1171/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 липня 2026 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вовченко О.А., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду 19.01.2026 надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якому позивач просить суд: 
1. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду у Київській області (08500, Київська обл., м. Фастів, вул. Саєнко Андрія, 10; код ЄДРПОУ 22933548) від 23.10.2025 року №155350025253 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком;
2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду у Київській області (08500, Київська обл., м. Фастів, вул. Саєнко Андрія, 10; код ЄДРПОУ 22933548) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП – НОМЕР_1 ) від 16.10.2025 року про призначення пенсії за віком, зарахувавши до страхового стажу період роботи з 02.01.2003 р. по 01.09.2010 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона звернулась із заявою від 16.10.2025 року, встановленого зразка та необхідними документами, до сервісного центру головного управління Пенсійного фонду України щодо призначення пенсії відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію - Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, яке було уповноважене розглянути подану позивачем заяву. Після перевірки наданих позивачем документів, Головним управлінням було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії від 23.10.2025 року №155350025253 на підставі відсутності необхідного страхового стажу, а саме: - не зараховано період догляду за дитиною до 3-х річного віку, оскільки в свідоцтві дитини відсутня відмітка про отримання паспорта; - не зараховано період роботи за записами трудової книжки від 18.09.1982 НОМЕР_2 з 02.01.2003 року по 01.09.2010 року, оскільки виправлено дату зарахування та дату наказу про зарахування та не завірено належним чином. Даний період зараховано згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу (довідка ОК-5). Задля усунення вказаного недоліку, до ТОВ «ВИДАВНИЧИЙ ДІМ «ПОРТОФРАНКО» було надіслано адвокатський запит від 05.11.2025 №937/11-25 щодо надання довідки про трудовий стаж за період роботи з 02.01.2003 р. по 01.09.2010 р. (записи у трудовій книжці 21-22), на посаді «Коректора» у ТОВ «ВИДАВНИЧИЙ ДІМ «ПОРТО-ФРАНКО» для нарахування пенсії. Однак, під час спілкування у телефонному режимі з керівником ТОВ «ВИДАВНИЧИЙ ДІМ «ПОРТО-ФРАНКО» ОСОБА_2 17.11.2025 року о 15:30 год., він повідомив, що підприємство фактично припинило свою діяльність і не працює багато років. Також керівник додатково відзначив, що місцезнаходження кадрових документів йому не відомо та надати вказані у запиті документи не має можливості, тим більше місцезнаходження печатки підприємства йому невідомо. З метою отримання підтвердження трудової діяльності позивача, було направлено адвокатський запит від 18.12.2025 №987/12-25 до Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради та Державного архіву Одеської області. Однак листом від 23.12.2025 №8487/06-20 Державним архівом Одеської області зазначено, що на зберігання до архіву вказані документи не надходили. Додатково зазначено, що документи з особового складу ліквідованих без правонаступників місць роботи мають надходити до Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради. У відповідь від 23.12.2025 №2112-11.1-34 Департаментом архівної справи та діловодства Одеської міської ради також повідомлено, що документи з кадрових питань (особового складу) ТОВ «ВИДАВНИЧИЙ ДІМ «ПОРТО-ФРАНКО» не надходили на зберігання. Вказано, що місцезнаходження документів не відомо. З огляду на неможливість надати архівні документи в підтвердження наявності у позивача необхідного трудового стажу для призначення пенсії, та зважаючи, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, більш того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період, ОСОБА_1 вважає дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області протиправними, необґрунтованими та такими, що суперечать чинному законодавству України і порушують права та інтереси позивача.
Ухвалою судді від 26.01.2026 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження по справі.
24.02.2026 року від представника Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Головне управління не погоджується із вимогами даного адміністративного позову в цілому. 
У відзиві зазначено, що 16.10.2025 позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії та доданими документами. Вік заявника на дату звернення 60 рік. Страховий стаж особи становить 29 років 8 місяців 11 днів. Результати розгляду документів, доданих до заяви. За доданими документами до страхового стажу не зараховано: - період догляду за дитиною до 3-х річного віку, оскільки в свідоцтві про народження дитини відсутня відмітка про отримання паспорта; - період роботи за записами трудової книжки від 18.09.1982 НОМЕР_2 з 02.01.2003 по 01.09.2010, оскільки виправлено дату зарахування та дату наказу про зарахування та не завірено належним чином. Даний період зараховано згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу (довідка ОК-5). Для зарахування до страхового стажу періоду догляду за дітьми до 3-х річного віку необхідно надати паспорт дитини.
Зважаючи на вищевикладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача до Головного управління в повному обсязі.
Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою, відзивом на позов, відповіддю на відзив, дослідивши обставини на які посилаються сторони, та перевіривши їх наданими доказами, судом встановлено таке.
Позивач - ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копію паспорта серії НОМЕР_3 .
16.10.2025 року позивач звернулась до пенсійного органу з заявою про призначення пенсії.
23.10.2025 року Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 прийнято рішення № 155350025253 «Про відмову у призначення пенсії».
Згідно даного рішення страховий стаж ОСОБА_1 складає 29 років 8 місяців 11 днів. 
Необхідний страховий стаж, визначений частиною першою статті 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” становить 32 роки.
У рішенні вказано, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано: 
- період догляду за дитиною до 3-х річного віку, оскільки в свідоцтві про народження дитини відсутня відмітка про отримання паспорта; 
- період роботи за записами трудової книжки від 18.09.1982 НОМЕР_2 з 02.01.2003 по 01.09.2010, оскільки виправлено дату зарахування та дату наказу про зарахування та не завірено належним чином. Даний період зараховано згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу (довідка ОК-5). Для зарахування до страхового стажу періоду догляду за дітьми до 3-х річного віку необхідно надати паспорт дитини. 
Вважаючи рішення Головного управління Пенсійного фонду у Київській області від 23.10.2025 року №155350025253 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернулась до суду з даним позовом.
При цьому позивач не оскаржує рішення в частині незарахування до страхового стажу періоду період догляду за дитиною до 3-х річного віку.
Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV).
В ч. 3 ст. 4 Закону № 1058-IV визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Положеннями ст. 5 Закону № 1058-IV визначено, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.
Приписами ст. 8 Закону № 1058-IV передбачено право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи, зокрема, громадянами України, які застраховані згідно із цим Законом, досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
Згідно ч. 1 ст. 9 Закону №1058-IV в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до абз. 1, 3 ч. 1 ст. 24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (абз.1).
Згідно ст. 24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. (ч.2). Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. (ч. 4).
Відповідно до ст. 26 Закону №1058-ІV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; (ч. 1). У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років; (ч.2). У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 15 до 22 років (ч.3). У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою - третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку. Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії (ч.4).
Отже у відповідності до ч. 1 ст. 26 Закону №1058-ІV, після досягнення віку 60 років, право на призначення пенсії за віком мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
В Порядку № 637 вказано, що за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв`язку із стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі (п.17). За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, стаж роботи установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника (п.18).
В п. 3 Порядку № 637 зазначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Наказом Мінпраці, Мін`юсту, Мінсоцзахисту України від 29.07.1993 р. № 58, затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях (надалі також - Інструкція №58).
Відповідно п. 1.1. Інструкції №58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Трудові книжки ведуться на всіх працівників підприємств, установ і організацій (надалі підприємств) усіх форм власності, які пропрацювали на них понад 5 днів, включаючи осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.
За змістом п. 2.4. Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Аналіз наведених норм права дає змогу дійти висновку, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а необхідність підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами виникає виключно у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній чи наявності неправильних чи неточних записів про періоди роботи.
З дослідженого рішення про відмову в призначенні пенсії від 23.10.2025 року №155350025253 вбачається, що позивач звернулася з заявою про призначення пенсії за віком 16.10.2025 року у віці 60 років. Страховий стаж становить 29 років 8 місяців 11 днів.
Позивачу до страхового стажу не зараховано, зокрема, періоди роботи за записами трудової книжки від 18.09.1982 серії НОМЕР_2 з 02.01.2003 по 01.09.2010, оскільки виправлено дату зарахування та дату наказу про зарахування та не завірено належним чином.
Так, з дослідженої судом трудової книжки ОСОБА_1 , серії НОМЕР_2 від 18.09.1982 р. судом встановлено, що позивач в період: з 02.01.2003 по 01.09.2010 працювала у ТОВ «Видавничий дім «Порто-Франко».
Згідно з п.2.4 Інструкції №58 Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993 р., у графі 2 трудової книжки записується "05.01.1993".
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Пунктом 2.6 Інструкції №58 визначено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
Відповідно до п. 2.27 Інструкції №58, запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер.
Згідно п. 4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Приписами п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників», відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
З запису №21 трудової книжки позивача серії №6475220 від 18.09.1982 р. вбачається, що позивач 02.01.2003 року прийнята на роботу по договору на посаду коректора відповідно до наказу №293.
Згідно запису №22 трудової книжки позивача серії №6475220 від 18.09.1982 р. вбачається, що позивач 01.09.2010 року звільнена за власним бажанням на підставі наказу №293.
Дані ОК 5 підтверджують те, що у ТОВ «Видавничий дім «Порто-Франко» позивач працювала саме з 2003 року
Судом встановлено, що до ТОВ «Видавничий дім «Порто-Франко`представником позивача було надіслано адвокатський запит від 05.11.2025 №937/11-25 щодо надання довідки про трудовий стаж за період роботи з 02.01.2003 р. по 01.09.2010 р. (записи у трудовій книжці 21-22), на посаді «Коректора» у ТОВ ««Видавничий дім «Порто-Франко» для нарахування пенсії, а також було направлено адвокатський запит від 18.12.2025 №987/12-25 до Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради та Державного архіву Одеської області. 
Однак, відповідних документів позивачем так і не було отримано з підстав їх відсутності.
Тобто, позивачем вжито усіх можливих заходів для зібрання доказів на підтвердження наявності у неї права на зарахування до страхового стажу періоду її роботи з 02.01.2003 по 01.09.2010.
З урахуванням зазначеного та на переконання суду, виправлення у році прийняття позивача на роботу, з урахуванням підтвердження відомостями з ОК-5, що саме з 2003 року позивач працювала у ТОВ «Видавничий дім «Порто-Франко», в спірному випадку не може бути свідченням про недостовірність вказаного запису у трудовій книжці позивача та підставою для не зарахування до страхового стажу періоду роботи з 02.01.2003 по 01.09.2010.
Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 по справі №490/12392/16-а та від 04.09.2018 по справі №423/1881/17 висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а.
Отже, твердження відповідача про наявність вказаних вище недоліків заповнення трудової книжки позивача за спірний період як підстава для не зарахування вказаного періоду роботи до страхового стажу, суд вважає необґрунтованими та безпідставними.
За встановлених обставин суд приходить до висновку, що Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області протиправно не зараховано до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 02.01.2003 р. по 01.09.2010 року, тому необхідно визнати протиправним та скасувати рішення від 23.10.2025 року №155350025253 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.
Обираючи належний спосіб відновлення порушеного права позивача, суд враховує наступне.
Відповідно до абз. 13 п. 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №22-1 від 25.11.2005 (у редакції постанови Пенсійного фонду від 16.12.2020 №25-1) після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Приписами абз. 1 п. 4.10 Порядку №22-1 передбачено, що після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, … для здійснення виплати пенсії.
Для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління ПФУ у Київській області, рішенням якого відмовлено позивачу в призначенні пенсії за віком.
Тож, дії зобов`язального характеру має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що розглядав заяву позивача про призначення пенсії за віком, яким у цьому випадку є Головне управління ПФУ у Київській області.
Аналогічні висновки щодо визначення органу, який має розглянути заяву викладені у постановах Верховного Суду від 08 лютого 2024 року справа №500/1216/23, від 07 травня 2024 року справа №460/38580/22.
Відповідно до ч. 1 ст. 58 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, забезпечує збирання, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та готує документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування виплати пенсій, допомоги на поховання, виплат за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом, соціальні та інші виплати, передбачені законодавством України, та інші функції, передбачені цим Законом, Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та статутом Пенсійного фонду.
Так, питання призначення пенсії є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.
Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.
Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.
За таких обставин, адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Частиною 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Згідно з частиною 2 статті 5 КАС України, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Головне управління Пенсійного Фонду України у Київській області при розгляді справи не довело суду правомірність прийнятого рішення від 23.10.2025 року №155350025253 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком.
Обираючи належний спосіб захисту порушеного права ОСОБА_1 , з метою ефективного захисту прав позивача від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 02.01.2003 року по 01.09.2010 року та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16.10.2025 року про призначення пенсії за віком. 
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З матеріалів справи вбачається, що, позивачем за подачу даного адміністративного позову сплачено 1064,96 грн судового збору.
Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на користь позивача судового збору у розмірі 1064,96 грн.
Керуючись ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду у Київській області від 23.10.2025 року №155350025253 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 02.01.2003 року по 01.09.2010 року та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16.10.2025 року про призначення пенсії за віком. 
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1064,96 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).
Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (08500, Київська обл., м. Фастів, вул. Саєнко Андрія, 10, код ЄДРПОУ 22933548).

Суддя O.A. Вовченко