Справа № 560/8535/26
РІШЕННЯ
іменем України

10 серпня 2026 року | м. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Шевчука О.П. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_2 визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідачем протиправно не виплачено одноразову грошову винагороду на підставі Постанови КМУ від 11.02 2025 №153.
Ухвалою, суд відкрив провадження в цій адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідач подав відзив на позов, в якому проти задоволення позовних вимог заперечив та зазначив, що позивач був прийнятий на військову службу за контрактом 30.10.2017, тобто до запровадження воєнного стану, а подальше проходження ним служби було безперервним, тому укладення контракту не змінило його статусу. З огляду на викладене відповідач вважає, що позивач не відповідає встановленим критеріям для нарахування спірної винагороди, у зв`язку із чим просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Дослідивши наявні в матеріалах справи належні та допустимі докази у їх взаємозв`язку та сукупності, суд дійшов наступних висновків.
Суд встановив, що ОСОБА_1 , проходив військову службу у Збройних Силах України. Раніше, 30 жовтня 3017 року ним було укладено контракт про проходження військової служби. 
25.09.2020 року, позивачем був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського і старшинського складу. На момент укладання контракту у 2020-році позивачу виповнився 21 рік.
28.02.2025 року під час виконання бойового завдання (FPV-атака в районі н.п. Рубанщина) позивач отримав поранення (вогнепальне осколкове сліпе поранення (ВОСП) тильної поверхні лівої кисті, та контузію (ЗЧМТ, СГМ)), що підтверджується первинною медичною карткою (форма 100) та уточнюючим діагнозом від 01.03.2025. Поранення пов`язане із захистом Батьківщини.
28.04.2026 позивач звернувся до військової частини НОМЕР_3 із заявою про виплату винагороди згідно постанови КМ України №153, проте йому було відмовлено, оскільки на думку відповідача, позивач був прийнятий на військову службу за контрактом 30.10.2017, тобто задовго до введення воєнного стану, що не дає права на отримання винагороди, передбаченої п.4 Постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 р. №153.
Не погоджуючись з такою відмовою відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ).
Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Згідно зі статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.
Відповідно до частин 1-3 статті 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією держави-терориста російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
У подальшому строк дії воєнного часу неодноразово продовжувався та триває на дату розгляду даної справи. Отже, як у спірний період, так і нас час розгляду даної справи на території України діє особливий період.
Кабінет Міністрів України прийняв постанову "Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах України, Національній гвардії України та Державній прикордонній службі України під час воєнного стану" №153 від 11.02.2025 (далі - Постанова №153), пунктом 3 якої встановлено, що:
1) учасниками експериментального проекту є: громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії або Державної прикордонної служби на посади рядового складу, Збройні Сили; Національна гвардія; Державна прикордонна служба; Міністерство оборони; Міністерство внутрішніх справ; військові частини, визначені Генеральним штабом Збройних Сил, Головним управлінням Національної гвардії та Адміністрацією Державної прикордонної служби;
2) координатором експериментального проекту є Міністерство оборони;
3) фінансування експериментального проекту здійснюється за рахунок коштів державного бюджету.
Пунктом 4 Постанови КМУ №153 (зі змінами) встановлено, що громадянам України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.01.2022 №64, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №2102-ІХ, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора
(далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень;
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень та кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених);
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі;
військовослужбовцям, зазначеним в абзацах другому та третьому цього пункту у разі, коли вони притягувалися до кримінальної відповідальності, два або більше разів притягувалися до адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився, винагорода не виплачується;
виплати винагороди здійснюється також військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які відповідають вимогам щодо виплати винагороди, зазначеним в абзаці першому цього пункту, та:
були прийняті на військову службу та контрактом під час воєнного стану, з числа осіб
ям проходили строкову військову службу;
проходили військову службу і були атестовані до присвоєння первинного офіцерського звання офіцерського складу молодший лейтенант;
проходили військову службу, мали спеціальні звання або класні чини та були переатестовані до присвоєння офіцерського звання.
Отже, аналіз вищезазначених положень свідчить, що реалізація права особи на отримання одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000 грн. можлива виключно за умови дотримання одночасно встановлених Постановою №153 вимог, а саме:
- належить до числа військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського склад) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення;
- до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану;
- проходять військову службу, тобто є діючими військовослужбовцями на дату набрання чинності Постанови №153 (13.02.2025);
- брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій);
- строк участі в бойових діях в сукупності становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією Постановою (13.02.2025), або строк менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою (13.02.2025) у зв`язку із наявністю у них, зокрема, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни.
Суд звертає увагу, що позивач вважає, що набув право на виплату одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн грн., оскільки у віці до 25 років під час дії воєнного стану проходив військову службу за контрактом, брав безпосередню участь у бойових діях, під час яких отримав поранення, пов`язане із захистом Батьківщини, продовжує проходити військову службу та не притягувався до відповідальності.
Як встановив суд, належність позивача до сержантського (старшинського) складу підтверджується матеріалами справи, що відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 №844 від 15.04.2026 позивач перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації у зазначеній частині на посаді солдата.
Безпосередня участь позивача у бойових діях у районах ведення воєнних (бойових) дій підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 від 17.04.2026 №707.
Отримання позивачем під час виконання бойового завдання поранення підтверджується первинною медичною карткою (форма 100) та уточнюючим діагнозом від 01.03.2025.
Ці обставини відповідач не заперечує та належними доказами не спростовує.
Доказів притягнення позивача до кримінальної відповідальності, двократного або більше притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення чи до дисциплінарної відповідальності, що враховується для оцінки стану дисципліни і строк дії стягнень за які не закінчився, матеріали справи не містять, відповідач на наявність таких обставин не посилається.
Отже, обмежень, передбачених абзацом 5 пункту 4 постанови №153, до позивача не застосовується.
Спірним у справі є питання дотримання другої умови - чи був позивач у віці до 25 років прийнятий на військову службу під час воєнного стану, з огляду на те, що первинний контракт ним укладено 30.10.2017, тобто до введення воєнного стану.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач уклав контракт про проходження військової служби строком на три роки 30.10.2017 у віці 18 років. 
При цьому, позивач зі спливом трирічного строку уклав контракт 25.09.2020 строком на 1 рік.
В подальшому, позивач 05.10.2021 року уклав контракт з ВЧ НОМЕР_1 строком на 2 роки у віці 22 роки. Сплив двохрічного строку контракту припадав на 05.10.2023, тобто на період дії воєнного стану, введеного з 24.02.2022.
На цю дату позивач не звільнився з військової служби, а продовжив її проходження.
При цьому згідно з пунктом 2 частини 9 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та умовами укладеного контракту в разі настання особливого періоду військовослужбовець проходить військову службу понад установлений строк контракту до оголошення демобілізації.
Суд критично оцінює доводи відповідача про те, що укладення позивачем контракту 30.10.2017 беззастережно виключає його з кола осіб, на яких поширюється дія пункту 4 постанови №153, з огляду на таке.
Суд враховує, що постанова №153 не містить застережень чи обмежень щодо необхідності укладення контракту вперше або щодо неприпустимості врахування продовження проходження військової служби в умовах воєнного стану.
Метою постанови, як випливає з її назви та змісту, є підвищення мотивації окремих категорій громадян до проходження військової служби під час воєнного стану та винагородження за тривалість проходження служби в бойових умовах.
Позивач, який у віці до 25 років продовжив проходження військової служби в умовах воєнного стану та брав безпосередню участь у бойових діях понад два роки, за своїм фактичним становищем повністю відповідає тій категорії осіб, для мотивації та винагородження яких ухвалено постанову №153.
Тлумачення пункту 4 постанови №153 у вузькому значенні - лише щодо осіб, які вперше були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, - призводило б до дискримінації осіб, які до 25 років були прийняті на службу до введення воєнного стану і після його введення також виявили волю продовжувати військову службу, фактично проходячи її в умовах воєнного стану та беручи участь у бойових діях.
Частинами 1 та 2 статті 24 Конституції України закріплено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень, зокрема, за ознаками соціального походження, майнового стану чи іншими ознаками.
Конституційний Суд України у Рішенні від 07.07.2004 №14-рп/2004 наголосив, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності, що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими; у противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію.
Суд не вбачає істотної, об`єктивно виправданої та справедливої мети, яка б виправдовувала позбавлення права на винагороду осіб, котрі, перебуваючи у тій самій віковій категорії та беручи участь у бойових діях, продовжили проходження військової служби в умовах воєнного стану лише на тій підставі, що первісно контракт укладено до 24.02.2022.
Суд також враховує, що в разі неоднозначності норми права перевага надається тлумаченню, яке найбільш повно забезпечує реалізацію прав особи.
Верховний Суд у постанові від 10.01.2024 у справі №240/4894/23, вирішуючи спір про право на соціальну виплату, передбачену актом Кабінету Міністрів України, сформулював правовий висновок, відповідно до якого застосування судом принципу тлумачення закону на користь особи (in dubio pro homine) має бути правилом, а принцип тлумачення закону на користь особи не передбачає ігнорування закону, але вказує на те, що в спірних ситуаціях суди повинні намагатися обрати інтерпретацію закону, яка максимально захищає права та інтереси особи: «у вагомих сумнівах - на користь людини».
У силу приписів частини 5 статті 242 КАС України цей висновок враховується судом при вирішенні цієї справи.
Крім того, суд зважає на конституційно значущий характер функцій, які виконують громадяни, що захищають Вітчизну.
Конституційний Суд України у Рішенні від 18.12.2018 №12-р/2018 зазначив, що, виходячи зі змісту статей 17, 65 Основного Закону України, громадяни України, які захищають Вітчизну, незалежність та територіальну цілісність України, виконують конституційно значущі функції, а тому держава повинна надавати їм особливий статус та забезпечувати додаткові гарантії соціального захисту.
Формування суб`єктного складу учасників експериментального проекту (пункт 3 постанови №153) і визначення кола осіб, які мають право на винагороду (пункт 4 постанови №153), не є тотожними.
Пункт 3 постанови №153 визначає учасників проекту як осіб віком від 18 до 25 років, які приймаються на службу за контрактом на посади рядового складу, тоді як пункт 4 окремо й самостійно визначає коло осіб, які набувають права на винагороду, охоплюючи осіб рядового, сержантського і старшинського складу, що проходять службу та брали безпосередню участь у бойових діях.
Позивач підпадає під дію саме пункту 4 постанови №153.
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що позивач відповідає сукупності умов, визначених пунктом 4 постанови №153, а саме: належить до сержантського (старшинського) складу; у віці до 25 років продовжив проходження військової служби в умовах воєнного стану; станом на дату набрання чинності постановою №153 проходив військову службу та продовжує її проходити; брав безпосередню участь у бойових діях у районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю поранення, одержаного під час захисту Вітчизни; не належить до кола осіб, яким винагорода не виплачується.
Відтак позивач має право на одноразову грошову винагороду в розмірі 1000000 грн.
З огляду на викладене суд доходить висновку, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу одноразову грошову винагороду в розмірі 1000000 грн., передбачену пунктом 4 постанови №153.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення; в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач правомірності своєї бездіяльності належними та допустимими доказами не довів.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 - задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. грн. на підставі абзацу 3 пункту 4 Постанови КМУ від 11.02.2025 №153 "Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану".
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову винагороду у розмірі 1 млн.грн. на підставі абзацу 3 пункту 4 Постанови КМУ від 11.02.2025 №153 "Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану".
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: | ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 )
Відповідач: | Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_5 )

Головуючий суддя | | О.П. Шевчук