справа № 755/5103/23 головуючий у суді І інстанції Гаврилова О.В.
провадження № 22-ц/824/1972/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 червня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді Березовенко Р.В., 
суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
з участю секретаря Щавлінського С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданнів режимі відеоконференції в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Булаєм Владиславом Сергійовичем на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 червня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних на підставі ст.625 ЦК України, 
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2023 року ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» звернулось до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України та просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача суму в розмірі 1 330 600, 35 грн - 3% річних за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 червня 2012 року у справі №2604/5399/2012.
Позов мотивований тим, що 10 квітня 2008 року між ПАТ КБ «Правекс - Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про відкриття кредитної лінії №665-005/08Ф, відповідно до якого банк надав кредит в сумі 30 300 000,00 грн. 05 вересня 2008 року договором про внесення змін та доповнень до кредитного договору зазначено, що банк надає кредитну лінію в іноземній валюті - 6 247 551,00 доларів США, зі строком до 10 квітня 2013 року та зі ставкою за користування кредитом в розмірі 13,5% річних. 
15 червня 2012 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено рішення у справі №2604/5399/2012 за позовом ПАТ КБ «Правекс - Банк» до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 44 353 345,29 грн. та судовий збір. 
20 квітня 2017 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва в даній справі ПАТ КБ «Правекс - Банк» змінено на його правонаступника ТОВ «ФК «Авістар». 19 грудня 2019 року між ТОВ «ФК «Авістар» та ТОВ «ФК «Гефест» укладено договір №20191219 про відступлення прав вимоги, за яким право вимоги до ОСОБА_1 , що виникло на підставі договору про відкриття кредитної лінії №665-005/08Ф від 10 квітня 2008 року, відступлено ТОВ «ФК «Гефест». 
25 лютого 2020 року Дніпровським районним судом міста Києва винесено ухвалу, якою замінено стягувача з ТОВ «ФК «Авістар» на його правонаступника ТОВ «ФК «Гефест» у справі №2604/5399/12.
Разом з цим, рішення суду не виконано, а тому позивач враховуючи положення ст. 625 ЦК України здійснив нарахування 3% річних за порушення зобов`язання з повернення кредиту, що зафіксовано в рішенні суду в розмірі 44 353 345,29 грн, за період з 12 квітня 2020 року по 13 квітня 2021 року у сумі 1 330 600,35 грн, про стягнення яких просить позивач.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 квітня 2023 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 липня 2023 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
17 серпня 2023 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено заочне рішення, яким позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» суму в розмірі 1 330 600,35 грн - 3% річних за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 червня 2012 року у справі №2604/5399/2012 та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 19 959,01 грн.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 січня 2025 року задоволено заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 серпня 2023 року, ухваленого в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних на підставі ст.625 ЦК України, скасовано заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 серпня 2023 року в цивільній справі №:755/5103/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних на підставі ст.625 ЦК України, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 квітня 2025 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача ТОВ «ФК «Гефест» - адвокат Шкільняк Я.С. в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та підкреслив, що рішення суду відповідачем не виконано, право вимоги відступлено позивачу, правовідносини між сторонами виникли саме на підставі рішення суду, яке не виконано. Зауважив, що позивачем не застосовуються умови кредитного договору, рішення суду набрало законної сили, права та обов`язки - грошове зобов`язання виникли саме на підставі рішення суду. За позовними вимогами застосовуються виключно положення рішення суду про стягнення заборгованості, адже грошове зобов`язання може виникнути на підставі рішення суду.
Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Булай В.С. в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити, подав до суду письмові пояснення, долучені до матеріалів справи, та пояснив, що кредитора замінено в зобов`язанні, а не в рішенні суду, право вимоги за рішенням суду не відступалось. Зазначив, що основним зобов`язанням є тіло кредиту, проте рішенням суду було стягнуто крім заборгованості по тілу кредиту, проценти річних, а також пеня, нарахована на тіло кредиту та проценти, ці вимоги є акцесорними та можуть змінюватись. Зауважив, що позивач у справі не був заміненим і своє право за кредитним договором захистив.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 червня 2025 року позовні вимоги були задоволені.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» суму в розмірі 1 330 600,35 грн - 3% річних за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 червня 2012 року у справі №2604/5399/2012 та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 19 959,01 грн.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, 01 серпня 2025 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Булай В.С. через систему «Електронний суд» було подано апеляційну скаргу, у якій останній послався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення неправильного рішення, а тому просив скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25.06.2025 року у справі №755/5103/23 та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» до ОСОБА_1 , про стягнення 3% річних на підставі ст.625 ЦК України, - відмовити у повному обсязі.
Так, в обґрунтування апеляційної скарги представник апелянта зазначав, що із позовної заяви ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» та матеріалів справи убачається, що підставою для звернення позивача до суду із позовом до відповідача стало те що, 10 квітня 2008 року між ПАТ КБ «Правекс - Банк» та ОСОБА_1 , укладено договір про відкриття кредитної лінії №665-005/08Ф, відповідно до якого банк надав кредит в сумі 30 300 000,00 грн.
05 вересня 2008 року договором про внесення змін та доповнень до кредитного договору зазначено, що банк надає кредитну лінію в іноземній валюті - 6 247 551,00 доларів США, зі строком до 10 квітня 2013 року та зі ставкою за користування кредитом в розмірі 13,5% річних.
15 червня 2012 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено рішення у справі №2604/5399/2012 за позовом ПАТ КБ «Правекс - Банк» до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 44 353 345,29 грн та судовий збір.
20 квітня 2017 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва в даній справі ПАТ КБ «Правекс - Банк» змінено на його правонаступника ТОВ «ФК «Авістар».
25 лютого 2020 року Дніпровським районним судом міста Києва винесено ухвалу, якою замінено стягувача з ТОВ «ФК «Авістар» на його правонаступника ТОВ «ФК «Гефест» у справі №2604/5399/2012.
Посилаючись на положення ст. 625 ЦК України представником позивача нараховано 3% річних за порушення зобов`язання з повернення кредиту, яке зафіксовано в рішенні суду, за період з 12 квітня 2020 року по 13 квітня 2021 року у розмірі 1 330 600,35 грн.
Із наведеного вище убачається, що ПАТ КБ «Правекс - Банк» відступив своє право вимоги до ОСОБА_1 , за кредитним договором від 10 квітня 2008 року №665- 005/08Ф за плату на користь ТОВ «ФК «Авістар». Останні у свою чергу відступили своє право вимоги за вказаним кредитним договором на користь ТОВ «ФК «Гефест».
При цьому, вимоги позивача до відповідача ґрунтуються саме на тому, що до ТОВ «ФК «Гефест» перейшло право вимоги за рішенням суду.
Так, стягнувши вказану заборгованість із ОСОБА_1 , на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс - Банк», суд захистив права кредитора. Заборгованість була стягнута у повному обсязі на момент пред`явлення позову із нарахуванням відсотків, пені за несвоєчасне повернення коштів, пені за несвоєчасну сплату відсотків.
З наявної копії договору відступлення права вимоги за кредитними договорами від 27.12.2016 року укладений між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «АВАСТАР» убачається, що до останнього переходило право вимоги за кредитними договорами, зокрема за Договором про відкриття кредитної лінії №665- 005/08Ф від 10.04.2008 року.
За умовами пункту 1.1. Договору відступлення права вимоги за кредитними договорами від 27.12.2016 року, за цим договором первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває права вимоги до позичальників за кредитними договорами згідно додатку №1 до даного договору, в порядку і в обсязі, що визначені цим договором, відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, але не виключно, п.1 ч. 1 ст. 512 ЦК України.
За умовами пункту 1.2. Договору відступлення права вимоги за кредитними договорами від 27.12.2016 року, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора за кредитними договорами в повному обсязі та на умовах, які існували на момент відступлення права вимоги, з якими новий кредитор ознайомлений до підписання даного договору та заперечень, зауважень не має.
Досліджуючи додаток №1 до Договору відступлення права вимоги за кредитними договорами від 27.12.2016 року, ПАТ КБ «Правекс-Банк» передало право вимоги ТОВ «Фінансова компанія «АВАСТАР» за Договором про відкриття кредитної лінії №665- 005/08ф від 10.04.2008 року, який було укладено між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 .
З наявної копії договору відступлення прав вимоги №20191219 від 19.12.2019 року укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «АВАСТАР» та ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» убачається наступне.
Відповідно до пункту 1.1. вказаного договору №20191219 від 19.12.2019 року, на умовах цього договору та відповідно до ст. 512-519 ЦК України, первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору за плату, а новий кредитор приймає належні первісному кредитору права вимоги до боржників та поручителів за кредитними договорами та договорами забезпечення, вказаними у Реєстрах.
Відповідно до речення першого пункту 1.1. вказаного договору №20191219 від 19.12.2019 року, відступлення новому кредитору прав вимоги відбувається за умови виконання новим кредитором п. 3.2. Договору, та з моменту підписання сторонами Реєстру (додатку №1 та додатку №2 до Договору).
Досліджуючи додаток №1 до договору №20191219 від 19.12.2019 року, вбачається, що до ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» перейшло від ТОВ «Фінансова компанія «АВАСТАР» право вимоги за Договором про відкриття кредитної лінії №665-005/08ф від 10.04.2008 року, який було укладено між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 .
За вказаними вище договорами про відступлення право вимоги, право вимоги за рішенням Дніпровського районного суду від 15.06.2012 року у справі №2604/5399/2012 та виконавчим листом не передавалось, як на те фактично посилається ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» у своїй позовній заяві.
Ухвалами Дніпровського районного суду від 20.04.2017 року та від 25.02.2020 року у справі № 2604/5399/2012, було замінено саме «стягувача», а не «позивача».
Представник апелянта звертає увагу, що первісним кредитором ПАТ КБ «Правекс-Банк» рішення від 15 червня 2012 року Дніпровського районного суду міста Києва ухвалено у справі №2604/5399/2012 до виконання звернуто не було та виконавче провадження не відкривалось.
А з огляду на це, суду у цій справі необхідно було перевірити чи дійсно відбулось виконання договорів про відступлення права вимоги, в частині оплати, укладеного між ПАТ КБ «Правекс - Банк» та ТОВ «ФК «Авістар», а також між ТОВ «ФК «Авістар» та ТОВ «Фінансова компанія «Гефест», чого зроблено не було, однак на це представник відповідача звертав увагу у своїх письмових пояснення.
У даній справі 755/5103/23 кредиторів у зобов`язанні було замінено ухвалами Дніпровського районного суду міста Києва у справі 2604/5399/2012 від 20 квітня 2017 року з ПАТ КБ «Правекс - Банк» змінено на його правонаступника ТОВ «ФК «Авістар». А ухвалою суду від 25 лютого 2020 року замінено стягувача з ТОВ «ФК «Авістар» на його правонаступника ТОВ «ФК «Гефест» у справі №2604/5399/2012, на підставі наданих договорів про відступлення права вимоги.
Крім того, у системному аналізі п.1 ч.2 ст. 11, 509, 625, 1054 ЦК України ТОВ «ФК «Гефест» у справі №755/5103/23 помилково визначили величину для обрахунку 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України вказану до стягнення у рішенні Дніпровського районного суду міста Києва від 15.06.2012 року у справі №2604/5399/2012.
З огляду на що, вважає вимоги ТОВ «ФК «ГЕФЕСТ» до ОСОБА_1 , необґрунтованими.
У цій справі позивач посилався на те, що право вимоги він набув за договором провідступлення права вимоги укладеного із ТОВ ТОВ «ФК «Авістар».
Однак в матеріалах справи, та як убачається із змісту позовної заяви, такого договору до матеріалів справи не у оригіналі, не в порядку встановленому законом засвідченої копії, не витягу з договору надано не було, однак суд посилався на цю обставину у своєму рішенні, що є грубим процесуальним порушення. Суд визнав ті обставини, які матеріалами справи не підтверджено.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 квітня 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Булаєм Владиславом Сергійовичем на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 червня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних на підставі ст.625 ЦК України, надано строк на подачу відзиву.
14 квітня 2026 року через систему «Електронний суд» представником ТОВ «ФК «Гефест» - Шкільняком Я.С. було подано відзив, у якому останній заперечував щодо доводів апеляційної скарги.
Щодо посилань апелянта на відсутність права вимоги за судовим рішенням зазначено, що 15 червня 2012 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 2604/5399/2012 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ Комерційний банк «Правекс Банк» 44 353 345,29 грн заборгованості за кредитним договором, суму судового збору в розмірі 3 219 грн., а всього 44 356 564 грн. 29 коп.
20 квітня 2017 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 2604/5399/2012 замінено стягувача ПАТ Комерційний банк «Правекс Банк» на правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» у справі № 2604/5399/12.
25 лютого 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 2604/5399/2012 замінено стягувача Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» у справі № 2604/5399/12.
В ухвалі Дніпровського районного суду м. Києва від 25 лютого 2020 року у справі №2604/5399/2012 встановлено наступні обставини: «19 грудня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» укладено Договір про відступлення права вимоги № 20191219, відповідно до якого новий кредитор набув право вимоги за кредитними договорами, зокрема за договором про відкриття кредитної лінії № 665-005/08Ф від 10 квітня 2008 року укладеного між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 .
Таким чином, відбулася заміна кредитора у зобов`язанні, зокрема Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» є новим кредитором у фінансових правовідносинах з боржником ОСОБА_1 , а також новим стягувачем у даній справі.».
Отже, посилання апелянта на те, що ТОВ «ФК Гефест» не наділений правом вимоги за судовим рішенням про стягнення заборгованості та виконавчим листом є помилковими, оскільки дана обставина досліджена та встановлена судовим рішенням про заміну сторони у виконавчому провадженні від 25.02.2020, яке набрало законної сили та надає ТОВ «ФК Гефест» процесуального статусу стягувача за судовим рішенням.
Щодо посилань апелянта на те, що первісним кредитором ПАТ КБ «Правекс Банк» рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15.06.2012 у справі №2604/5399/2012 до виконання звернуто не було та виконавче провадження не відкривалось, представник апелянта вказує, що 15.06.2012 рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 2604/5399/2012 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ Комерційний банк «Правекс Банк» (правонаступник - ТОВ «ФК Гефест») 44 353 345,29 грн заборгованості за кредитним договором, суму судового збору в розмірі 3 219 грн., а всього 44 356 564 грн. 29 коп.
Достатньою підставою для застосування ст.625 ЦК України та нарахування фінансових санкції за не виконання грошового зобов`язання є факт невиконання рішення суду, що набрало законної сили.
Відтак, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст.625 ЦК України сум.
Окрім цього, представник позивача вказує, що посилання апелянта на обставину, що у даній справі правовідносини виникли на підставі кредитного договору, є помилковими та безпідставними, оскільки предметом даного розгляду є нарахування фінансових санкцій передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України виключно на грошове зобов`язання, яке виражене у формі судового рішення про стягнення заборгованості, яке набрало законної сили та не виконане відповідачем, а положення кредитного договору у даній справі не застосовуються.
Такожпосилання апелянта на те, що позивачем не було долучено до позовної заяви безпосередньо договір купівлі-продажу майнових прав, а саме Договір №20191219 про відступлення прав вимоги є безпідставними, оскільки даний договір було оцінено як доказ при розгляді заяви про заміну сторони виконавчого провадження, а в судовому рішенні про заміну сторони виконавчого провадження встановлено обставину, що ТОВ «ФК Гефест» є новим кредитором та стягувачем за зобов`язаннями апелянта, а тому дана обставина є такою, що не підлягає доказуванню.
Посилання апелянта на те, що кредитор накладає відповідальність, яка вже стягнута за ст. 625 ЦК України є помилковою та безпідставною, оскільки кредитор ТОВ «ФК Гефест» застосовує фінансову санкцію передбачену ч.2 ст. 625 ЦК України за порушення грошового зобов`язання - невиконання апелянтом судового рішення про стягнення заборгованості на користь кредитора.
Представник позивача також звернув увагу, що позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та 3 процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання, при цьому, базою (основою) для нарахування 3% річних та інфляційних втрат, згідно з вимогами наведеної норми, є сума основного боргу, необтяжена іншими нарахуваннями. (зазначена правова позиція закріплена у Постанові КГС ВС від 12.03.2018 у справі №914/712/16).
Крім цього, представник позивача зазначив, що посилання впелянта на те, що позивачем належними чином не доведено факту порушення його прав є безпідставними, оскільки кредитор звернувся до суду із захистом своїх прав у зв`язку із не виконанням боржником грошового зобов`язання у формі судового рішення про стягнення заборгованості, а апелянтом не надано жодних належних доказів, які підтверджують, що зобов`язання у вигляді судового рішення про стягнення заборгованості є виконаним.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 квітня 2026 року справу призначено до розгляду в суді апеляційної інстанції з повідомленням учасників справи.
У судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги.
Представник позивача у судовому засіданні заперечував щодо задоволення апеляційної скарги.
Також протокольною ухвалою суду залишено без розгляду клопотання представника апелянта про витребування з Дніпровського районного суду м. Києва матеріалів цивільної справи №2604/5399/2012, оскільки воно подане з порушенням строку на його подачу у судді апеляційної інстанції та сторона звернення не просить поновити строк та не вказує поважності причин його пропуску. 
Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 червня 2012 року у справі №2604/5399/2012 задоволено позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс - Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс - Банк» 44 353 345,29 грн. заборгованості за кредитним договором, суму сплаченого судового збору в розмірі 3 219 грн., всього стягнуто 44 356 564 грн. 29 коп. (т.1 а.с.5, справа №2604/5399/2012 т.1 а.с.139-140).
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 січня 2013 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Горішнякова Володимира Ілліча відхилено, а заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 червня 2012 року - залишено без змін ( справа №2604/5399/2012 т.2 а.с.45-47)
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 квітня 2017 року у справі № 2604/5399/2012 задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар», за участю заінтересованих осіб: Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Правекс - Банк», ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження, замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Правекс - Банк» його правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» у справі № 2604/5399/12 за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Правекс - Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. (справа №2604/5399/2012 т.2 а.с.76-77)
Цією ухвалою суду встановлено наступне:
«06 липня 2012 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Бєлозьоровим Олександром Олексійовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 33297106, на підставі виконавчого листа № 2604/5399/12 виданого 27 червня 2012 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Правекс - Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 44 353 345,29 грн. та суми сплаченого судового збору у розмірі 3 219,00 грн.
27 грудня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Правекс - Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» укладено Договір про відступлення права вимоги за кредитними договорами, відповідно до п.п. 1.1 та 1.2, якого новий кредитор набув право вимоги за кредитними договорами, зокрема за договором про відкриття кредитної лінії № 665-005/08Ф від 10 квітня 2008 року укладеного між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Правекс - Банк» та ОСОБА_1 .
Таким чином, право вимоги за договором про відкриття кредитної лінії № 665-005/08Ф від 10 квітня 2008 року укладеного між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Правекс - Банк» та ОСОБА_1 перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар».
Докази відступлення ПАТ КБ «Правекс - Банк» права вимоги до ОСОБА_1 за договором про відкриття кредитної лінії №665-005/08Ф від 10 квітня 2008 року, ТОВ «ФК «Авістар» наявні в матеріалах справи №2604/5399/2012. (т.2 а.с.54-66 справа №2604/5399/2012)
Крім того, ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 25 лютого 2020 року у справі № 2604/5399/2012 задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест», за участю заінтересованих осіб: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар», ОСОБА_1 про заміну стягувача, замінено стягувача Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» його правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» (ЄДРПОУ 42350033, місце знаходження: 01042, м. Київ, Брановицького Ігоря, 3) у справі № 2604/5399/12 за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Правекс - Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. (т.1 а.с.6, справа №2604/5399/2012 т.2 а.с.96-77)
Цією ухвалою суду встановлено наступне:
«06 липня 2012 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Бєлозьоровим Олександром Олексійовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 33297106, на підставі виконавчого листа № 2604/5399/12 виданого 27 червня 2012 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Правекс - Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 44 353 345,29 грн. та суми сплаченого судового збору у розмірі 3 219,00 грн.
27 грудня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Правекс - Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» укладено Договір про відступлення права вимоги за кредитними договорами, відповідно до п.п. 1.1 та 1.2, якого новий кредитор набув право вимоги за кредитними договорами, зокрема за договором про відкриття кредитної лінії № 665-005/08Ф від 10 квітня 2008 року укладеного між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Правекс - Банк» та ОСОБА_1 .
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Правекс - Банк» його правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» у справі № 2604/5399/12 за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Правекс - Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
19 грудня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» укладено Договір про відступлення права вимоги № 20191219, відповідно до якого новий кредитор набув право вимоги за кредитними договорами, зокрема за договором про відкриття кредитної лінії № 665-005/08Ф від 10 квітня 2008 року укладеного між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Правекс - Банк» та ОСОБА_1 .
Таким чином, відбулася заміна кредитора у зобов`язанні, зокрема Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» є новим кредитором у фінансових правовідносинах з боржником ОСОБА_1 , а також новим стягувачем у даній справі.».
Докази відступлення ТОВ «ФК «Авістар» права вимоги до ОСОБА_1 за договором про відкриття кредитної лінії №665-005/08Ф від 10 квітня 2008 року, ТОВ «ФК «Гефест» наявні в матеріалах справи №2604/5399/2012. (т.2 а.с.81-86 справа №2604/5399/2012).
Аналізуючи вказані докази, суд першої інстанції зазначив, що позивач ТОВ «ФК «Гефест», звертаючись 13 квітня 2023 року (т.1 а.с.8) з позовом до ОСОБА_1 , просить стягнути 3% річних за період з 12 квітня 2020 року по 13 квітня 2021 року у сумі 1 330 600,35 грн.
Відповідачем не надано суду доказів на спростування доводів позовної заяви щодо невиконання заочного рішення Дніпровського районного суду міста від 15 червня 2012 року у справі № 2604/5399/2012.
Представник відповідача в судовому засіданні на запитання суду зазначив, що йому не відомо про повне або часткове виконання відповідачем вказаного вище рішення суду.
Виходячи з наведених вище норм права та правових висновків Верховного Суду, суд першої інстанції вважав правомірним застосування до спірних відносин положень частини другої статті 625 ЦК України.
Перевіряючи наведений в позовній заяві розрахунок зі сплати 3% річних за заявлений період (з 12 квітня 2020 року по 13 квітня 2021 року) від стягнутої за рішенням суду суми заборгованості - 44 353 345,29 грн, судом установлено, що кількість прострочених днів у вказаний період становить 367 днів та, відповідно 3% річних в цей період від 44 353 345,29 грн, з урахуванням днів у році в цей період, складають 1 337 891,32 грн.
Тому розглядаючи справу суд першої інстанції дійшов висновку про наявність визначених законом підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 червня 2012 року у справі №2604/5399/2012 в сумі 1 330 600,36 грн, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог.
Згідно положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене вище, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних на підставі ст.625 ЦК України.
Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Відповідно до частини третьої статті 11, частини першої статті 13 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Згідно з приписами статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом вказаної норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.
Відповідно до частини першої статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).
Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до статті 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
В силу статей 524, 533, 535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Отже, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.
Положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.
Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Тому приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц)).
Окрім того, в постанові від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, за яким положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (п.31) відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 20.01.2016 у справі №6-2759цс15 (про те, що правовідносини стосовно виконання судових рішень урегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можна застосовувати приписи про цивільно правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України)), а також від 02.03.2016 у справі №6-2491цс15 про те, що стаття 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 цього Кодексу не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України за наявності деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення; приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (п. 45 постанови).
Отже, у разі неналежного виконання (прострочення) підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи частини другої статті 625 ЦК України. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2023 у справі №420/2411/19.
Відповідно до пункту 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).
У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.
При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за "користування кредитом" (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за "користування кредитом", до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Матеріалами справи підтверджено, що відповідач має перед позивачем(новим кредитором) до якого перейшло право вимоги  грошове зобов`язання, яке виникло з кредитного договору, що підтверджується рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 червня 2012 року у справі №2604/5399/2012.
Отже, даним судовим рішенням підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальника перед банком у розмірі 44 356 564 грн. 29 коп. та його порушення, яке виникло на підставі кредитного договору.
Даних про добровільне або примусове виконання цього судового рішення матеріали справи не містять.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання(у даній справі рішення суду) у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і тррьохпроцентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19).
Таким чином, суд першої інстанціїправильно вважав, що у розумінні наведених положень закону позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та трьох процентів річнихза період визначений у позовній заяві, а тому доводи апелянта в даній частині є необґрунтованими.
Відтак, аргументи представника позивача, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст.625 ЦК України сум є доцільними.
Також, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів відступлення права вимоги та переходу прав до ТОВ «ФК «Гефест» є безпідставними, оскільки судом першої інстанції було надано оцінку тому, що ТОВ «ФК «Гефест» набуло право вимоги на підставі Договору про відступлення права вимоги № 20191219, відповідно до якого новий кредитор набув право вимоги за кредитними договорами, зокрема за договором про відкриття кредитної лінії № 665-005/08Ф від 10 квітня 2008 року укладеного між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 , що було встановлено ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 25 лютого 2020 року у справі № 2604/5399/2012, якою замінено стягувача Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» його правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» у справі № 2604/5399/12.
Відтак, в силу частини 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Крім того, у матеріалах справи не встановлено, що вказана ухвала була предметом апеляційного оскарження.
Таким чином, колегія суддів приймає доводи представника позивача, що обставина набуття права вимоги вже досліджена та встановлена судовим рішенням про заміну сторони у виконавчому провадженні від 25.02.2020, яке набрало законної сили та надає ТОВ «ФК Гефест» процесуального статусу стягувача і за судовим рішенням.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
У рішенні 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголосив, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей» … Суд повинен вирішити, чи є вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Окрім цього, в рамках подачі відзиву на позовну заяву, представник ТОВ «ФК «Гефест» просив стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 21 000,00 грн.
На підтвердження понесених витрат у суді апеляційної інстанції долучено копію Договору про надання правової допомоги від 01 лютого 2024 року, копію додаткової угоди від 10 квітня 2026 року щодо погодження гонорару адвоката та копію акту виконаних робіт .
Відповідно до акту виконаних робіт від 13 квітня 2026 року адвокатом Шкільняком Я.С. було виконано роботи на суму у розмірі 21 000,00 грн, яка складалась з первинної консультації, аналізу апеляційної скарги, аналізу судової практики, складання відзиву, участі у судовому засіданні представника товариства.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.
У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. 
Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19 зазначено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №757/60277/18-ц.
За вимогами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому, за ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, однак таких клопотань подано не було.
Враховуючи зазначене, колегія суддів проаналізувавши витрати сторони позивача понесені під час розгляду справи у апеляційній інстанції дійшла висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 21 000,00 грн. 
Керуючись ст. ст. 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Булаєм Владиславом Сергійовичем - залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 червня 2025 року - залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» (код ЄДРПОУ: 42350033) витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 21 000,00 (двадцять одна тисяча) грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 03 липня 2026 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова