ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

05 серпня 2026 року 
м. Київ
справа № 127/7621/25
провадження № 61-5354св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Воробйової І. А., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Служба у справах дітей Вінницької міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник - адвокат Мишковська Тетяна Миколаївна, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 жовтня 2025 року у складі судді Жмудя О. О. та постанову Вінницького апеляційного суду від 17 лютого 2026 року у складі колегії суддів: Міхасішина І. В., Матківської М. В., Стадника І. М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог, позиція інших учасників справи
У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із ним та припинити стягнення з нього на користь відповідачки аліментів на утримання дитини.

В обґрунтування позову посилався на те, що він перебував з відповідачкою у фактичних шлюбних відносинах, під час яких ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася дитина - ОСОБА_3 . Проте стосунки між сторонами не склалися, тому вони почали проживати окремо. 

За судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 25 березня 2019 року у справі № 127/6649/19 з нього на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки його доходу. Він виконує це судове рішення, заборгованість за аліментами відсутня. 

До лютого 2022 року дитина проживала разом з матір`ю у м. Києві, надалі вони виїхали на тимчасове проживання до Польщі, а згодом до Португалії.

При цьому відповідачка ігнорувала його прагнення у спілкуванні з дитиною, заблокувала номер його мобільного телефону та перешкоджала зустрічам з донькою. 

Він неодноразово звертався до Служби у справах дітей Вінницької міської ради, Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації з цього приводу, повідомляв правоохоронні органи про те, що відповідачка не дає йому змоги бачитися з донькою. Також він намагався домовитися з ОСОБА_2 щодо спілкування з дитиною та участі в її вихованні, однак всі спроби були безуспішними. Відповідачка дозволила йому лише періодично спілкуватися з донькою засобами електронного зв`язку, проте з лютого 2022 року до 18 грудня 2024 року він не мав змоги особисто бачитися з дитиною.

10 грудня 2024 року ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повернулася на територію України. 22 грудня він зустрівся з донькою та виявив, що остання перебуває у занедбаному стані. Вона просила їжу та розповіла, що мати її не годує. При цьому донька повернулася з гнійним запаленням вух, хворобами зубів та численними іншими захворюваннями, перебувала в емоційно неврівноваженому стані, постійно плакала, просила не відпускати її до матері.

Крім того, 04 січня 2025 року дитина розповіла йому про обставини, які свідчать про психологічне, фізичне та сексуальне насильство з боку матері та її співмешканців. Повідомила, що намагалась вчинити суїцид. У зв`язку з цими обставинами він з донькою звернулися до лікаря-психолога, який здійснив психологічне обстеження і встановив фіксацію на психотравмуючих подіях, які відбулись під час спільного проживання разом з матір`ю в Португалії, та ознаки насилля (психологічного, фізичного, сексуального характеру) з боку матері та її співмешканців.

Наразі дитина проживає разом з ним, навчається у місцевого закладі загальної середньої освіти. Донька прихильно ставиться до нього, проявляє повагу та любов. Він створив усі належні умови для її гармонійного розвитку та комфортного проживання. У вересні 2021 року він уклав шлюб з ОСОБА_4 , з якою має спільного сина. ОСОБА_3 прихильно ставиться до його дружини, вони спільно проводять час та організовують дозвілля. Отже, він є сімейною людиною зі сталими соціальними зв`язками, що дає йому змогу забезпечити своїй дитині належне виховання, яке сприятиме встановленню у останньої поваги до сім`ї та родини.

У письмових поясненнях відповідачка заперечила проти існування спору між сторонами. Зазначила, що вони визначилися, що спільна донька проживатиме разом з батьком в Україні, в той час як вона (відповідачка) проживатиме в Португалії. Вважала, що наявні підстави для закриття провадження у справі в цій частині.

При цьому ОСОБА_2 категорично заперечила обставини, на які послався позивач, оскільки вони не підтверджені жодними належними доказами. Стверджувала, що з лютого 2022 році до грудня 2024 року вона повністю забезпечувала життєві потреби дитини, займалася її розвитком, емоційним та фізичним здоров`ям. У Португалії дитина відвідувала школу, заняття з плавання, українську суботню школу, а також додаткові заняття з іноземних мов. У неї був стабільний побут, друзі та домашня тварина. 

Наприкінці 2024 року вона передала доньку позивачу, бо вимушена була виїхати за кордон. Проти проживання доньки із батьком вона не заперечує, про що повідомила органи ювенальної поліції та органи опіки і піклування. Наразі вона проживає у Португалії, де працевлаштована і має зобов`язання перед роботодавцем, повернутися до України на постійне місце проживання наразі не має змоги.

У письмових поясненнях позивач заперечив твердження відповідачки про відсутність спору щодо місця проживання дитини та зауважив, що її звернення до ювенальної поліції 06 січня 2025 року й було обумовлене непорозумінням між ними щодо місця проживання їх спільної дитини.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням від 23 жовтня 2025 року Вінницький міський суд Вінницької області позов задовольнив.

Визначив місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_1 за адресою реєстрації батька: АДРЕСА_1 .

Припинив стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, що стягуються з ОСОБА_1 на підставі судового наказу, виданого 25 березня 2019 року Вінницьким міським судом Вінницької області у справі № 127/6649/19, з дати набрання рішенням законної сили.

Суд, враховуючи вік малолітньої ОСОБА_3 , обставини та умови її життя, беручи до уваги право дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами та обов`язками батьків, дійшов висновку, що на цьому етапі визначення місця проживання дитини із батьком буде відповідати її найкращим інтересам та сприятиме реалізації правової визначеності у стосунках сторін.

Водночас суд не погодився з висновком органу опіки та піклування щодо недоцільності визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 з батьком, оскільки такий висновок ґрунтується виключно на припущенні про відсутність між батьками спору, що не відповідає обставинам спірних правовідносин.

При цьому, оскільки малолітня ОСОБА_3 проживає разом з батьком - позивачем у справі та повністю перебуває на його утриманні, суд вважав, що наявні підстави для припинення стягнення з нього аліментів на дитину на користь матері.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою 17 лютого 2026 року Вінницький апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 жовтня 2025 року - без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
23 березня 2026 року ОСОБА_2 через представника - адвоката Мишковську Т. М. засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 жовтня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 17 лютого 2026 року в частині задоволеної вимоги про визначення місця проживання дитини та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційну скаргу мотивувала тим, що суди попередніх інстанцій не врахували того, що між сторонами немає спору щодо визначення місця проживання дитини. Як на час звернення позивача до суду і наразі дитина проживає разом з батьком, щодо чого відповідачка не заперечує. Позивач не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються нею. 
Доводи інших учасників справи
25 травня 2026 року ОСОБА_1 через представника - адвоката Вдовцову А.Д. подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Зазначив, що відповідачка вводить суд в оману про відсутність спору між сторонами щодо визначення місця проживання малолітньої доньки. Вважає, що суди обґрунтовано виходили з необхідності забезпечення якнайкращих інтересів дитини і необхідності усунення юридичної невизначеності у питанні місця проживання дитини.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою від 04 травня 2026 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребував матеріали цивільної справи.

15 червня 2026 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою від 28 липня 2026 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
Суди встановили, що згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 і ОСОБА_2 

Вінницький міський суд Вінницької області 25 березня 2019 року видав судовий наказ, яким стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , аліменти на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 06 березня 2019 року і до досягнення повноліття.

За інформацією Третього відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) ОСОБА_5 сплачує на користь ОСОБА_2 аліменти на малолітню доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 06 березня 2019 року. На 01 січня 2025 року заборгованості за аліментами немає.

Згідно з консультаційним висновком лікаря оториноларинголога від 19 грудня 2024 року ОСОБА_3 поставлено діагноз: гострий поствірусний риносинусит. Двобічний сектеторний середній отит. Гіпертрофія носоглоткового мигдалика. 

02 січня 2025 року ОСОБА_3 оглянув лікар центру сучасної педіатрії «Evidence». На прийомі дитина була з бабусею. Звернулися зі скаргами на затримку сечовипускання, страх пити воду та мати сечовипускання, часті позиви до сечовипускання. Виділення з лівого вуха, болі у вухах, закладеність носу, хропіння носом.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 оглянув дитячий гінеколог, який поставив їй діагноз Q52.5.

За випискою з амбулаторної медичної картки пацієнтки ОСОБА_3 від 08 січня 2025 року, наданою Товариством з обмеженою відповідальністю «Вінінтермед-Технік», ОСОБА_3 здійснили цифрову ортопантограму і загальний огляд. Відмічається період змінного прикусу. Молочні зуби лікуванню не підлягають.

Згідно з висновком психолога від 15 січня 2025 року щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , діагностовано: багаторівнева травматизація внаслідок психологічного, фізичного та сексуального насильства з боку матері; посттравматичний стресовий розлад; панічний розлад та виражені соматичні симптоми тривоги; генералізований тривожний розлад; розлад сепераційної тривоги; невластиві віку знання про сексуальні стосунки; порушення довіри до світу; екстрапунітівна агресія; порушення сну з кошарами сновидіннями та криком крізь сон; порушення апетиту; невротичні прояви (обгризання нігтів, розчухування тіла руками); схильність до суїцидальних дій.

Київський науково-дослідний інститут судових експертиз провів експертне психологічне дослідження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 29 травня 2025 року склав висновок № 880/25-21. Експерт встановив, що неповнолітня дитина ОСОБА_3 має такі індивідуально-психологічні особливості. Активність, кмітливість, допитливість, адаптивність, відчуття справедливості, емоційна лабільність, емоційна реактивність. (з можливими проявами вербальної агресії), підвищена тривожність, залежність від «безпечної» авторитетної особи, якою виступає батько та острах залишитися без нього. Притаманні прояви інтровертованості, готовності до захисту, амбівалентна самооцінка, яка коливається у бік адекватної при взаємодії з батьком та у бік низької при взаємодії з матір`ю. Актуальна сімейна ситуація, індивідуально-психологічні особливості батька ОСОБА_1 особливості його виховної поведінки визначаються найвищим рівнем прийняття дитини та гармонійним стилем виховної поведінки. Стиль виховання вміщує всі найкращі риси i якості, присутні в інших стилях. Сім`я, у якій проживає дитина, сприймається нею як безпечне середовище, де вона відчуває підтримку, розуміння, доброту, увагу до себе та гарне ставлення. Взаємодія з рідною матір`ю для дитини є неприємною. Дитина уникає та не бажає присутності біологічної матері у своєму житті. Стиль виховання батька сприяє формуванню гармонійної особистості дитини, правильному психосоціальному розвитку дитини, формуванню у неї належного образу чоловіка та батька, а також правильних уявлень про модель сімейних і подружніх відносин.

Згідно з довідкою від 08 січня 2025 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані та постійно проживають ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_4 , син ОСОБА_7 , донька ОСОБА_3 , батьки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . 

ОСОБА_3 навчається в 1-А класі Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватний дитиноцентровий заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів «ХАБ СКУЛ», що підтверджується довідкою від 15 січня 2025 року 
№ 01-13/14.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Приватний дитиноцентровий заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів «ХАБ СКУЛ» надало характеристику ОСОБА_3 від 14 березня 2025 року № 01-13/101, з якої слідує, що вказана дитина зарекомендувала себе як старанна, дисциплінована, працелюбна учениця, навчальні досягнення високого і достатнього рівня. До виконання громадських доручень ставиться сумлінно. Має багато друзів, підтримує дружні стосунки з багатьма учнями. Безпосередньо участь у житті і вихованні ОСОБА_10 бере батько ОСОБА_1 , відвідує батьківські збори, які проводить класний керівник, підтримує тісний зв`язок з учителем щодо навчання дитини, цікавиться її успіхами та стосунками в 
колективі.

Довідкою про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин від 14 січня 2025 року № 2622 підтверджується відсутність у ОСОБА_1 протипоказань для виконання опіки.

Згідно з податковою декларацією платника єдиного податку фізичної особи -підприємця за 2024 рік щодо ОСОБА_1 відомо, що обсяг його доходу за звітний період становить 1 853 665,45 грн.

18 вересня 2021 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_11 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 (а. с. 58, т. 1). Під час шлюбу в них народився син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 .

З листа Вінницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області відомо, що в нього немає відомостей, які можуть свідчити про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення. Разом з тим 06 січня 2025 року на телефон екстреного виклику поліції «102» надійшло звернення від ОСОБА_2 стосовно непорозуміння з ОСОБА_1 щодо визначення місця проживання їх доньки ОСОБА_3 . У зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення це звернення розглянули відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян».

06 січня 2025 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_12 строковий договір оренди житла, а саме квартири АДРЕСА_2 . Договір оренди уклали строком на один рік з 06 січня 2025 року з можливістю продовження на наступні періоди за відсутності заперечень сторін. 
Договір наданий мовою оригіналу, а також його нотаріально посвідчений переклад.

15 січня 2025 року ОСОБА_2 уклала з Лінкс Адвкантс Композітс, Лда безстроковий трудовий договір. Початок дії договору - 15 січня 2025 року. В договорі прописані посадові обов`язки ОСОБА_2 , оплата праці, місце роботи, режим роботи, та інші умови. Договір наданий мовою оригіналу, а також його нотаріального посвідчений переклад.

ОСОБА_2 пройшла профілактичний наркологічний огляд, що підтверджується сертифікатом від 08 січня 2025 року серії 10ААЗ, № 097553, яким встановлено, що наркологічні протипоказання до виконання не виявлено, на обліку не перебуває.

ОСОБА_2 також пройшла обов`язковий попередній та періодичний психіатричний огляди, що підтверджується медичною довідкою від 01 червня 2021 року серії 2ААМ, №0365244 (довідка дійсна до 01 червня 2026 року), якою встановлено, що ОСОБА_2 на обліку не перебувала, за медичною допомогою не зверталася, психіатричні протипоказання до провадження відсутні.

25 квітня 2025 року ОСОБА_2 письмово звернулася до ОСОБА_1 та зазначила, що ОСОБА_3 проживала з нею на території Португалії з початку повномасштабної війни в Україні протягом трьох років. Після приїзду до Вінниці в кінці 2024 року вона передала доньку до родини батька, та вимушена була виїхати за кордон. Проти проживання дитини з батьком не заперечує. Натомість просить надати можливість підтримувати зв`язок з донькою за допомогою телефонного та інтернет зв`язку і таким чином брати участь у її вихованні. Водночас оскільки ОСОБА_13 наразі проживає разом з батьком та бабусею по лінії батька, ОСОБА_2 хоче брати участь в утриманні дитини та її потреб шляхом перерахування коштів (аліментів) на картковий рахунок батька.

08 січня 2025 року інспектор з ювенальної поліції прийняв пояснення в ОСОБА_2 , за якими остання повідомила, що 31 грудня 2024 року віддала доньку ОСОБА_6 її батькові на новорічні свята. Донька побула в них до 08 січня 2025 року та на даний час доньку їй не віддають. ОСОБА_2 має намір повернутися до Португалії без доньки. Доньку хоче залишити на виховання рідному батькові ОСОБА_1 . Однак вимагає, щоб батько дитини надав їй можливість спілкуватися з донькою по телефону, а також дозволяв доньці бачитися з батьками ОСОБА_2 . 

Служба у справах дітей Вінницької міської ради 13 травня 2025 року надала суду висновок № 01/00/011/30578 про недоцільність визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із батьком ОСОБА_1 . З висновку вбачається, що на засіданні комісії мати дитини ОСОБА_2 зазначила, що донька висловлює бажання проживати із батьком ОСОБА_1 , у зв`язку із чим вона не заперечує проти такого рішення. 

Згідно з актом обстеження умов проживання, складеним 05 травня 2025 року працівниками служби у справах дітей Вінницької міської ради, дитина ОСОБА_3 проживає разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , де створені належні умови для виховання, проживання та навчання дитини.

За актом оцінки потреб сім`ї, складеним Вінницьким міським центром соціальних служб 24 квітня 2025 року, у сім`ї батька ОСОБА_1 немає ознак та чинників, що спричиняють складні життєві обставини. Оскільки мати ОСОБА_2 , перебуває за межами України, працівники служби у справах дітей Вінницької міської ради та фахівці із соціальної роботи не мали можливості обстежити умов їх проживання у місті Вінниці та провести оцінку потреб сім`ї для встановлення спроможності матері виконувати обов`язки з виховання та догляду за дитиною відповідно до вимог чинного законодавства.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Зміст касаційної скарги з урахуванням принципу диспозитивності свідчить про те, що судові рішення судів попередніх інстанцій оскаржені в частині вирішення вимоги про визначення місця проживання дитини, атому, в силу положень статті 400 ЦПК України, переглядаються лише в цій частині. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. 

Відповідно до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Частиною третьою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Такий висновок є сталим у практиці Верховного Суду (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16 (провадження № 14-327цс18) та постанови Верховного Суду: від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 23 вересня 2021 року у справі № 223/306/20, від 01 березня 2023 року у справі № 643/16285/20, від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21).

У частинах четвертій, п`ятій статті 19 СК України закріплено, що під час розгляду судом спорів щодо, зокрема, місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

У справі, що переглядається суди встановили, що малолітня ОСОБА_3 проживає разом із батьком, який належним чином дбає про виховання та умови проживання дитини. Будь-яких обставин чи доказів того, що подальше визначення місця проживання дитини із батьком не відповідатиме інтересам дитини судом не встановлено. Своєю чергою відповідачка не заявляла вимог чи будь-якої ініціативи стосовно того, щоб визначити місце проживання її доньки з нею, оскільки погодилася з тим, щоб дитина проживала саме з батьком.

Разом з тим суди обґрунтовано не погодилися з позицією відповідачки про необхідність закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю спору між сторонами щодо місця проживання дитини, зазначивши, що встановлені у справі обставини та позиції сторін не дають підстав для висновку про остаточну урегульованість та визначеність у правах і обов`язках сторін, тому на цьому етапі життя малолітньої дитини визначення місця її проживання в судовому порядку відповідатиме якнайкращим її інтересам та сприятиме реалізації правової визначеності у стосунках сторін.

З цих міркувань суди правильно не погодилися з висновком органу опіки та піклування щодо недоцільності визначення місця проживання малолітньої дитини разом із батьком, оскільки такий висновок ґрунтується виключно на припущенні про відсутність між батьками спору, що не відповідає обставинам спірних правовідносин.

Посилання заявниці на постанови Верховного Суду у справах, де суди констатували про недоведеність виникнення спору між сторонами, не є релевантними до спірних правовідносин справи, що переглядається.

Отже, врахувавши вік дитини, обставини та умови її життя, її право на гармонійний розвиток і належне виховання, встановивши, що визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 разом із батьком на цьому етапі її життя відповідатиме якнайкращим її інтересам та сприятиме реалізації правової визначеності у стосунках сторін, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про задоволення позову в частині визначення місця проживання дитини.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях (в оскарженій частині), питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням доводів касаційної скарги, що стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 жовтня 2025 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 17 лютого 2026 року в оскаржуваній частині.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, судові витрати, понесені заявницею у зв`язку з поданням касаційної скарги, покладаються на заявницю.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник - адвокат Мишковська Тетяна Миколаївна, залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 жовтня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 17 лютого 2026 року в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: І. А. Воробйова

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун