Справа №295/6026/26
Категорія 38
2/295/3739/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.09.2026 року м. Житомир

Суддя Богунського районного суду м.Житомира Лєдньов Д.М. розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту,- 

В С Т А Н О В И В:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за договором кредиту, який укладений 30.08.2025 року між сторонами в електронній формі.
Згідно договору позичальнику ОСОБА_1 надано грошові кошти в сумі 15000,00 грн. зі строком користування 183 днів. Сторонами погоджено розмір денної відсоткової ставки, що застосовується як плата за користування коштами та становить 1 % за один день користування кредитом, встановлено комісію, пов`язану з наданням кредиту в розмірі 20 % від суми наданого кредиту, що дорівнює 3000,00 грн. та нараховується в день видачі кредиту.
Сторони також погодили зобов`язання позичальника, який прострочив виконання зобов`язання, сплатити кредитодавцю суму заборгованості з урахуванням 170 000 % річних від суми заборгованості за весь час прострочення відповідно до ст. 625 ЦПК України.
У позові вказано, що внаслідок неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань утворилась заборгованість, яка станом на день звернення із позовом складає 48 450,00 грн. та включає: заборгованість за тілом кредиту - 15000,00 грн., заборгованість за відсотками – 22950,00 грн., комісію з надання кредиту – 3000,00 грн., відсотки, нараховані по ст. 625 ЦК України – 7500,00 грн.
Позивач додає, що відповідачем були здійснені часткові платежі, що, на думку учасника, свідчить про визнання боргу.
В обгрунтування вимог сторона позивача посилається на нормативне врегулювання кредитних правовідносин, звертає увагу на включення Законом України «Про споживче кредитування» терміну «комісії» до визначення «загальних витрат позичальника за споживчим кредитом. Учасник додає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 зауважила про відсутність підстав вважати умову конкретного кредитного договору про встановлення плати за управління кредитом нікчемною ані з огляду на приписи статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ані з огляду на приписи статті 228 ЦК України, ця умова є недійсною як оспорювана.
В частині вимог про стягнення суми нарахувань відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України учасник зазначає, що пункт 6.1. Закону України «Про споживче кредитування» передбачав, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Норми цього пункту поширюються, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем. 
Позивач акцентує, що даний пункт виключено відповідно до Закону України № 3498-IX від 22.11.2023 «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». На підставі змін, за договорами укладеними з 24.01.2024 року, кредиторам дозволено здійснювати нарахування неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання зобов`язань.
Вказуючи одночасно на технічні умови, що супроводжували процедуру укладення договору з належною ідентифікацією сторін, позивач просить стягнути з відповідача загальний розмір заборгованості в сумі 48 450,00 грн., відшкодувати судові витрати. Позивачем указано, що докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу будуть надані протягом 5 днів після ухвалення судового рішення. 

Ухвалою суду від 22.04.2026 року по справі відкрите спрощене позовне провадження без виклику учасників. 
Згідно ухвали від 22.06.2026 року витребувано у АТ КБ «Приват Банк» (ЄДРПОУ 14360570, адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д) інформацію:
- чи емітувалась (видавалась) банківська картка № НОМЕР_1  на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП  НОМЕР_2 );
- про рух коштів по банківському рахунку № НОМЕР_1  за 30.08.2025 року.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому сторона не визнає обставини укладення договору, отримання кредитних коштів на договірних умовах.
Заперечення мотивовані тим, що долучений паспорт споживчого кредиту не є невід`ємною складовою частини кредитного договору, а є лише інформаційною довідкою (офертою) і не доводить факт його укладення.
Також представник зазначила, що позивач, як суб`єкт первинного фінансового моніторингу, в порушення вимог законодавства та п. 17 кредитного договору, не надав доказів проведення обов`язкової процедури верифікації та ідентифікації клієнта через систему «BankID НБУ».
Крім того, представник відповідача наголошує, що матеріали справи не містять підтверджень належності відповідачу номера телефону, на який нібито надсилався одноразовий ідентифікатор, при цьому надані роздруківки містять суперечливі відомості щодо двох різних номерів.
До того ж, сторона вказує, що поданий у форматі .pdf договір є лише сканованою копією, яка не містить КЕП/УЕП сторін чи технічних логів системи, що дозволили б перевірити цілісність, незмінність тексту та факт волевиявлення відповідача на акцепт умов кредитування.
Тобто, на думку учасника, сама по собі наявність анкетних і паспортних даних ОСОБА_1 у тексті заявки не є доказом підписання договору в електронній формі.
Також, представник відповідача акцентує на необґрунтованому розмірі заборгованості, вважаючи недоведеним факт видачі кредиту. Надана позивачем довідка ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 01.04.2026 року про перерахування 15 000,00 грн. на картку № НОМЕР_1 за договором не є належним доказом, оскільки матеріали справи не містять підтверджень приналежності цієї картки відповідачу.
Представник відповідача зауважує, що об`єктом доказування є саме факт передачі коштів позичальнику, а сам по собі розрахунок заборгованості не є первинним документом.
У поданих за результатом надходження відповіді на відзив додаткових поясненнях представник відповідача звертає увагу на відсутності доказів на підтвердження того, що відповідач погодив саме ті умови кредитування, які викладені у наданому до суду примірнику договору №30.08.2025-100000739 від 30.08.2025, а тому такий документ не може визнаватися належним і допустимим доказом укладення кредитного договору та погодження його істотних умов.
Також, представник заперечує можливість нарахування та сплати комісії, пов`язаної з надання кредиту, оскільки саме по собі надання коштів є предметом кредитних правовідносин.
Наявність такої комісії вимагає зазначення в кредитному договорі переліку додаткових та супутніх фінансових послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням/поверненням кредиту, що надаються позичальнику, адже само по собі надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку/фінансової установи, й виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника.
Відповідач також зауважує на положеннях 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно з якими позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення, на період дії воєнного стану.
Вважаючи недоведеними вимоги в частині нарахування відсотків, суми комісії, представник просить задовольнити позов частково, стягнути заборгованість в межах фактичної суми кредиту.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 30.08.2025 року на підставі поданої відповідачем заявки на кредит, розміщеною ТОВ «Споживчий центр», між учасниками започатковано кредитні правовідносини із погодженням істотних умов договору за сферою таких відносин.
Так, відповідно до змісту пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), заявки позичальника (відповідача), відповіді позичальника кредитного договору сторони погодили надання кредиту в розмірі 15 000,00 грн. на строк 183 днів з реквізитами належного позичальнику електронного платіжного засобу для надання коштів: 5168-74XX-XXXX-8135.
Учасники також підтвердили застосування фіксованої незмінної процентної ставки у розмірі 1% за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається Кредит. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку.
Умовами договору сторони запровадили комісію, пов`язану з наданням Кредиту – 20 % від суми Кредиту, що дорівнює 3000 грн. 00 коп., що нараховується Кредитором та обліковується в день видачі кредиту.
Сторони домовились, що Позичальник, який прострочив виконання будь-якого грошового зобов`язання за договором, зокрема, зобов`язання зі сплати Кредиту/його частини та/або Процентів/їх частини та/або Комісії(їй)/ її(їх) частини (якщо Комісія (ії) встановлена(і) договором) у терміни/строки, що передбачені договором, на вимогу Кредитодавця зобов`язаний сплатити Кредитодавцю суму заборгованості з урахуванням 170000% річних від суми заборгованості за весь час прострочення відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України (по тексту даного договору - “проценти річних”).
Учасниками погоджено графік платежів.

За нормою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).
Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
За положеннями ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII  визначено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
За приписами статті 12 Закону № 675-VIII якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:  електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину;  електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;  аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. 
Обставини укладення договору та погодження його умов підтверджуються дослідженими судом письмовими доказами, оцінку яким надано за окремими, а також взаємним сукупнім охопленням: заявкою кредитного договору з даними про застосування електронного одноразового ідентифікатора (Е771); пропозицією про укладення кредитного договору (оферта) із застосуванням позичальником одноразового ідентифікатора Е771; відповіді позичальника (ідентифікатор Е771); відомостями АТ КБ «ПриватБанк» про надходження коштів в сумі 15 000,00 грн. 30.08.2025 року на рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_1 .
З приводу розподілу тягаря доведення між сторонами у вказаних правовідносинах, суд зауважує, що визнання статусу позичальника більш слабким у співвідношенні з кредитодавцем не може в абсолютному значенні звільняти такого учасника від обов`язку доведення стверджувальних ним зауважень. Так, з викладених у письмовій формі поясненнях як позиції сторони слід дійти висновку, що відповідачем не заперечується фактичне отримання коштів, не є висловленими й заперечення щодо предмету відносин - саме як кредитних.
Матеріали справи не містять відомостей про намір споживача відмовитись від отриманого кредиту за результатом отримання коштів.
Так, відповідно до ч.2 ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.
На думку суду, факт укладення договору за вільним волевиявленням та за відповідністю внутрішньої волі, скерованої на настання наслідків, обумовлених таким правочином, що, окрім іншого, передбачає сплату за користування кредитними коштами (ст. 1048 ЦК України), свідчить про обтяження учасників усвідомленням набутих прав та взятих на себе обов`язків за предметом договору та істотними умовами як умови його укладення.
Заперечуючи погодження умов кредитування у тому їх вигляді, що зазначено у поданому стороною позивача договорі кредиту, відповідач не вказує на ознаки інших домовленостей.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, пропорційність.
Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За сукупнім охопленням поданих доказів, прийнятих судом як належних,  судом здобуто висновок про виникнення правовідносин, заснованих на договорі кредиту із ТОВ «Споживчий центр» як кредитором, пов`язане із цим набуття сторонами такого правочину відповідних прав та обов`язків. 
З приводу врегулювання питань, пов`язаних з нарахуванням комісії суд вважає необхідним звернути увагу на таке.
Так, положеннями ч.2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII визначено, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Положеннями ст. 12 Закону України № 1734-VIII визначено перелік умов, зазначення яких у договорі є обов`язковим.
Такими, зокрема, виступають: умови про порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, власних комісій та інших платежів (за наявності), включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися).
Відповідно до ч.5 ст. 12 № 1734-VIII умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.
За висновком суду, умовами договору кредиту сторони фактично запровадили комісію за надання кредиту, погодили її розмір, економічну сутність, що, у свою чергу, відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», грунтується на принципах свободи договору, передбачених ст. 627 ЦК України). 
Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина перша цієї статті у редакції, чинній на час укладення кредитного договору).
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).
За змістом ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач, вчиняючи договір кредиту, умовами якого сторони запровадили комісію з надання кредиту, діяла всупереч вільному волевиявленню. 
Не є підтвердженими й ознаки несправедливості умов договору, критерії яких визначено статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Судом встановлено, що внаслідок ухилення відповідача від виконання взятих на себе зобов`язань виникла заборгованість в сумі 40 950,00 грн. та включає: заборгованість за тілом кредиту – 15 000,00 грн., заборгованість за відсотками – 22 950,00 грн., комісію з надання кредиту – 3000,00 грн.
Відповідний розмір заборгованості грунтується на розрахунку, поданому позивачем на підтвердження власних вимог, відповідає математичним правилам з урахуванням показників відсоткової ставки у проміжки часу за строком кредитування. Згідно такого розрахунку нарахування відсотків у період після завершення строку кредитування не здійснювалось.
Відповідні суми підлягають до стягнення з відповідача.
При цьому, суд відмовляє у задоволенні вимог в частині стягнення суми нарахувань відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України з огляду на таке.
Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Указом Президента України № 64/2022 в Україні запроваджено воєнний стан з 24.02.2022 року. На час ухвалення рішення відповідний стан є продовженим.
За таких обставин заявлена вимога про стягнення суми неустойки суперечить приписами п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та не підлягає до задоволення.
З приводу зауважень сторони позивача про зміни положень законодавства та можливості нарахування інших платежів як заходів відповідальності на підставі Закону України № 3498-IX від 22.11.2023 «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» суд зазначає.
Відповідно до п.6-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» в редакції до внесення змін згідно Закону № 3498-IX від 22.11.2023 у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056^-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Норми цього пункту поширюються, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону.
Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем.
Законом України № 3498-IX від 22.11.2023 «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» відповідну норму виключено, пункт 6 викладено у редакції: у разі прострочення споживачем у період з 1 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але не виключно, споживач у разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056^-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Дія положень цього пункту поширюється, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону.  Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані за період, зазначений у цьому пункті, за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем.
На думку сторони позивача, відповідна обставина поновлює правові підстави для нарахування та стягнення нарахувань на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, а саме за договорами, укладеними з 24.01.2024 року, у тому числі, за договором кредиту, укладеним з відповідачем.
Суд не може погодитись із вказаним твердженням, оскільки з системного аналізу положень закону України «Про споживче кредитування» у відповідних редакціях, вимог ЦК України в частині запроваджених його Прикінцевими та перехідними положеннями обмежень у стягненні за ч.2 ст. 625 ЦК України за договорами кредиту у період воєнного стану, слід дійти висновку про відсутність логічних суперечностей у нормативному врегулюванні? фактичному направленні обумовлених законодавчих приписів на різні оціночні обставини.
Кожна з наведених норм регламенту окремі часові проміжки для визначення правомірності нарахувань за ч.2 ст. 625 ЦК України, внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування» на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» не усуває необхідності застосування приписів п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України за їх заборонним характером.
З огляду на викладене, суд відмовляє у стягненні 7 500,00 грн.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 141, 258-279 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», код ЄДРПОУ 37356833, адреса: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А, заборгованість за договором кредиту від 30.08.2025 року в сумі 40 950,00 грн., що включає: заборгованість за тілом кредиту – 15 000,00 грн., заборгованість за відсотками – 22 950,00 грн., комісію з надання кредиту – 3000,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» судові витрати у розмірі 2256,27 грн.
Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Д.М.Лєдньов