ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 712/17575/25 Суддя (судді) першої інстанції: Чапліна Н.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,
суддів: Говоруна О.В.,
Попової О.Г.,

При секретарі: Долинській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 21 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Соснівського відділу у місті Черкаси Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, третя особа: Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та рішення про примусове повернення до країни походження,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Соснівського районного суду міста Черкаси з адміністративним позовом до Соснівського відділу у місті Черкаси Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, третя особа: Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, в якому просив: визнати протиправним і скасувати рішення Соснівського відділу у місті Черкаси Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 17.12.2025 №7111130100020206 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 та визнати протиправною і скасувати постанову Соснівського відділу у місті Черкаси Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 17.12.2025 року №ПР МЧК №002386 про накладення адміністративного стягнення на громадянина російської федерації ОСОБА_1 .
Позов обґрунтовано тим, що постанова про накладення адміністративного стягнення та рішення міграційного органу про повернення до російської федерації є неправомірними та прийнятими з порушенням вимог законодавства України.
Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 21 січня 2026 року у задоволенні адміністративного позову - відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги - задовольнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що постанова про накладення стягнення та рішення міграційного органу про повернення до російської федерації є неправомірним та яке прийнято з порушенням вимог законодавства України, з огляду на те, що позивачу не було надано перекладача; не було надано правової допомоги та не було роз`яснено право на отримання правової допомоги адвоката; не були роз`яснені права позивача на зрозумілій для нього мові, та не було враховано, що позивач має сім`ю, дитину в Україні.
У відзиві на апеляційну скаргу третьою особою вказано про те, що позивач фактично без належних на те законних підстав протягом тривалого часу перебуває на території України, а доказів, які б підтверджували обставини, настання яких передбачає застосування положень частини першої статті 31 Закону № 3773-VІ, позивачем не надано. Також, відсутні підстави стверджувати, що позивач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем вказано про те, що позивачем не було надано до суду доказів наявності у нього діючої посвідки про тимчасове перебування на території України, або доказів легального перебування на території України або доказів для застосування положень частини першої статті 31 Закону № 3773-VІ, тому позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином російської федерації, що підтверджується копією паспорта громадянина російської федерації № НОМЕР_1 виданого органом 38001 строком дії з 27.03.2018 до 27.03.2028.
08 червня 2019 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибув в Україну через КПП «Бориспіль-D».
У свою чергу, ОСОБА_1 був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 від 22.05.2023, втім остання була скасована органом 8011 26.12.2023.
16 грудня 2025 року на підставі підпункту 2 пункту 25 Порядку № 150 органом 0080 у продовженні строку перебування на території України ОСОБА_1 відмовлено.
20 січня 2023 року ОСОБА_1 уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 20.01.2023 серії НОМЕР_3 .
У подальшому, ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивача народився син ОСОБА_3 , що підтверджується актовим записом про народження № 291 від 14.02.2024.
17 грудня 2025 року головним спеціалістом Соснівського відділу у м. Черкаси Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби Василевич А.М. складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МЧК № 002386, про те, що 17.12.2025 о 16:15 за адресою: м. Черкаси встановлено громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який в`їхав на територію України 08.06.2019 року через КПП «Бориспіль-D». В семиденний термін з дня скасування посвідки на тимчасове проживання, а також після відмови в продовженні строку перебування на території України, її межі не покинув. 
Того ж дня, 17.12.2025 начальником Соснівського відділу у м. Черкаси Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби Слобожаник А.В складено постанову ПН МЧК № 002384 про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого частиною другою ст. 203 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 5 100 грн.
Крім того, 17.12.2025 року начальником Соснівського відділу у м. Черкаси Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби Слобожаник А.В затверджено рішення № 7111130100020206 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 та зобов`язати його покинути територію України у термін до 21.12.2025.
При винесенні зазначеного рішення відповідачем було встановлено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в`їхав на територію України 08.06.2019 року через КПП «Бориспіль-D» з приватною метою. 
При перевірці також встановлено, що строк перебування на території України Соснівським відділом у місті Черкаси ЦПМУ ДМС чи іншими органами/підрозділами Державної міграційної служби не продовжувався, був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 від 22.05.2023, яка була скасована 26.12.2023 органом 8011. 
16 грудня 2025 року вказаному іноземцю було відмовлено в продовженні строку перебування на території України органом 0080. B семиденний термін з дня скасування посвідки на тимчасове проживання, а також після відмови в продовженні строку перебування на території України, її межі не покинув, так як має дитину та дружину громадянку України. Іноземець вину визнає повністю, претензій та скарг до міграційної служби України не має. 17 грудня 2025 року громадянин ОСОБА_1 притягнутий до адміністративної відповідальності за частиною другою ст. 203 КУпАП за порушення строку перебування на території України та ухилення від виїзду з території України. 
Не погоджуючись з вказаними рішеннями, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем порушено законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, рішення від 17.12.2025 про примусове повернення позивача до країни походження є правомірним, а обставини, передбачені частиною першою ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VІ, за наявності яких іноземець або особа без громадянства не може бути примусово повернуті, відсутні.
Крім того, оскільки вина позивача у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого частиною другою ст. 203 КУпАП не спростована, інших доказів на підтвердження незаконності винесеної постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 5 100 гривень суду не надано, тому підстави для скасування вказаної постанови також відсутні.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Статтею 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Відповідно до п. 7 частини першої статті 1 вказаного Закону іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.
Статтею 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно 5 додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Статтею 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.
Статтею 23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.
Частиною першою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» закріплено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
При цьому, в силу положень частини п`ятої ст. 26 вказаного Закону іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
У свою чергу, порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150 (далі - Інструкція).
Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих 6 органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.
Пунктом 5 розділу І Інструкції передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Інструкції, рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства.
З аналізу вищевикладених норм вбачається, що чинним законодавством визначено вичерпний перелік підстав, за яких приймається рішення про примусове повернення іноземців за межі України.
Як свідчать матеріали справи, 17.12.2025 року начальником Соснівського відділу у м. Черкаси Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби Слобожаник А.В затверджено рішення № 7111130100020206 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 та зобов`язати його покинути територію України у термін до 21.12.2025.
При винесенні зазначеного рішення відповідачем було встановлено, що громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який в`їхав на територію України 08.06.2019 року через КПП «Бориспіль-D». При вивченні записів в паспортному документі громадянина встановлено, що він в`їхав на територію України 08.06.2019 року через КПП «Бориспіль-D» з приватною метою. При перевірці також встановлено, що строк перебування на території України Соснівським відділом у місті Черкаси ЦПМУ ДМС чи іншими органами/підрозділами Державної міграційної служби не продовжувався, був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 від 22.05.2023, яка була скасована 26.12.2023 органом 8011. 16 грудня 2025 року вказаному іноземцю було відмовлено в продовженні строку перебування на території України органом 0080. B семиденний термін з дня скасування посвідки на тимчасове проживання, а також після відмови в продовженні строку перебування на території України, її межі не покинув, так як має дитину та дружину громадянку України. Іноземець вину визнає повністю, претензій та скарг до міграційної служби України не має. 17 грудня 2025 року громадянин ОСОБА_1 притягнутий до адміністративної відповідальності за частиною другою ст. 203 КУпАП за порушення строку перебування на території України та ухилення від виїзду з території України.
У свою чергу, позивача ознайомлено з вказаним рішенням, попереджено про наслідки невиконання в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, визначені ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», про що свідчить його особистий підпис на примірнику відповідного рішення. 
У силу вимог пункту 1 Порядку підтвердження достатнього фінансового забезпечення іноземців та осіб без громадянства для в`їзду в Україну, перебування на території України, транзитного проїзду через територію України і виїзду за її межі та визначення розміру такого забезпечення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 4 грудня 2013 року № 884 Громадяни держав з безвізовим порядком в`їзду можуть тимчасово перебувати на території України не більше ніж 90 днів протягом 180 днів, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.
При цьому, строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, паспортні документи або документи, що підтверджують особу без громадянства, яких зареєстровано посадовою особою Державної прикордонної служби України, продовжується територіальними органами або підрозділами Державної міграційної служби України відповідно до Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150.
Згідно пункту 8 вказаного Порядку заяви про продовження строку перебування на території України (далі - заяви) подаються іноземцями та особами без громадянства і приймаючою стороною не раніше ніж за десять та не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення такого строку до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання. 
У свою чергу, механізм оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання врегульований спеціальним нормативно-правовим актом - Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321 (далі - Порядок №321).
За правилами пункту 1 Порядку №321 посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.
У відповідності до пунктів 16 та 17 Порядку №321 документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства. Документи для оформлення посвідки подаються не пізніше ніж за 15 робочих днів до закінчення встановленого строку перебування/проживання в Україні.
У той же час, згідно вимог частини першої статті 203 КУпАП порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, - тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Аналіз вищевикладених норм свідчить про те, що законодавством встановлено присічні строки перебування іноземців та осіб без громадянства на території України на підставі належним чином оформлених документів, у разі дотримання яких до таких осіб може бути застосована адміністративна відповідальність.
У свою чергу, згідно ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року №3773-VI іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Тобто, іноземці або особи без громадянства мають підтверджувати законність свого перебування на території України.
Законність перебування іноземця, особи без громадянства на території України, підтверджується, у тому числі наданим візою дозволом в межах строку дії візи; посвідкою на тимчасове проживання; довідкою, що підтверджує факт звернення за становленням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту; дозволом на імміграцію.
Не дотримання правил законного перебування іноземця або особи без громадянства на території України є прямим наслідком для визначення цих осіб нелегальними мігрантами та прийняття органом міграційної служби рішення про їх примусове повернення до країни громадянської належності.
Таким чином, підставою для прийняття рішення про примусове повернення іноземця до країни громадянської належності є перебування іноземця на території України з порушенням чинного законодавства, у тому числі, за відсутності паспортного документа та документа, що дозволяє тимчасове перебування на території України, законних джерел існування тощо.
Виключенням щодо можливості примусового повернення іноземця до країни громадянської належності є наявність обставин, що свідчать про загрозу його життю або свободі за віросповіданням, національністю, громадянством (підданством), належністю до певної соціальної групи або за політичних переконань, загроза у жорстокому, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводження чи покарання тощо у разі повернення до країни походження.
У свою чергу, позивач вказує про протиправність прийнятого рішення з огляду на порушення відповідачем права на захист та отримання послуг перекладача.
Відповідно до пункту 10 розділу І Інструкції після оголошення іноземцю рішення про примусове повернення посадові особи з`ясовують у іноземця намір оскаржити згадане рішення. У разі висловлення іноземцем наміру оскаржити це рішення негайно повідомляється центр надання правової допомоги, якщо іноземець самостійно не уклав угоду з адвокатом.
З матеріалів справи вбачається, що позивач 17.12.2025 надав пояснення українською мовою, та зазначив, що перекладача не потребує, не заявляв клопотань про необхідність скористатися послугами адвоката.
Колегія суддів наголошує, що залучення перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно іноземця є правом особи, а не його обов`язком. У разі реальної потреби залучати перекладача орган міграційної служби в такому випадку зобов`язаний його забезпечити.
Оскільки у спірних правовідносинах позивач сам відмовився від участі перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішення відносно нього, суд не уважає його право за такої обставини порушеним.
Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 343/2242/16-а, від 07.02.2023 у справі № 522/7918/22.
У свою чергу, обставини, передбачені частиною першою ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», за наявності яких іноземець або особа без громадянства не може бути примусово повернуті, відсутні.
Доводи скаржника про наявність родинних відносин, дружини та дитини колегія суддів оцінює критично, так як сам по собі факт наявності у іноземця на території України дружини та дитини не спростовує встановлені з його боку порушення та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України, а також не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України. 
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30.08.2024 року у справі № 522/8660/23.
Відтак, сам по собі факт укладення шлюбу з громадянином Україні не є самостійною підставою для легалізації перебування такого іноземця на території України, так як чинним законодавством встановлено спеціальну процедуру такої легалізації.
Наявність родичів на території України мало б бути причиною щодо своєчасних дій легалізації становища позивача, а не доводом останнього стосовно спростування підстав застосування процедури примусового видворення за установлених обставин цієї справи.
Крім того, колегія суддів підкреслює, що, зважаючи на наявність зареєстрованого шлюбу відповідача з громадянкою України, як законної підстави залишення та подальшого перебування на території України, після звернення позивача до органів міграційної служби із наданням посвідки на проживання з вказаних підстав, він матиме змогу легально перебувати на території України, не порушуючи, при цьому норм міграційного законодавства.
Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 343/2242/16-а, від 10.10.2019 у справі № 2340/2910/18, від 12.08.2020 у справі № 755/14023/17, від 18.03.2021 у справі № 522/14416/18, від 27.04.2023 у справі № 522/11882/22.
У контексті наведеного колегія суддів також уважає за необхідне зауважити, що Верховний Суд неодноразово зазначав, що бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства (постанови від 23.01.2020 у справі № 343/2242/16, від 10.10.2019 у справі № 2340/2910/18, від 12.08.2020 у справі № 755/14023/17, від 13.10.2021 у справі № 263/14519/20, від 13.04.2021 у справі № 211/1113/18 (2-а/211/91/18), від 26.01.2022 у справі № 200/9761/20-а, від 30.08.2024 у справі № 522/8660/23).
Між тим, як вбачається із зібраних матеріалів у справі, позивачем не вчинялось жодних дій для легалізації свого перебування в Україні.
Крім того, підтвердження офіційного працевлаштування ОСОБА_1 суду не надано.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено суду на підставі належних, допустимих та достатніх доказів протиправності оскаржуваного рішення Соснівського відділу у м. Черкаси Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби №7111130100020206 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства 17.12.2025, та не доведено наявності правових підстав для його скасування.
При цьому, позивачу не заборонено в`їзд в Україну, а отже після виконання вимог законодавства щодо законності перебування в Україні він матиме змогу повернутися до своєї сім`ї на територію України.
До того ж, введення воєнного стану в Україні не припиняє обов`язку іноземців та осіб без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, дотримуватись правил перебування в Україні та обов`язку виїхати з території України після закінчення відповідного терміну перебування.
Обставин, які б давали суду підстави вважати, що ОСОБА_1 як на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, так і на теперішній час, є таким, що на законних підставах перебуває на території України, судом під час розгляду справи не встановлено.
Щодо позовних вимог про визнання неправомірною та скаасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 5 100 грн, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.
У силу вимог пункту 1 Порядку підтвердження достатнього фінансового забезпечення іноземців та осіб без громадянства для в`їзду в Україну, перебування на території України, транзитного проїзду через територію України і виїзду за її межі та визначення розміру такого забезпечення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 4 грудня 2013 року № 884 громадяни держав з безвізовим порядком в`їзду можуть тимчасово перебувати на території України не більше ніж 90 днів протягом 180 днів, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.
При цьому, строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, паспортні документи або документи, що підтверджують особу без громадянства, яких зареєстровано посадовою особою Державної прикордонної служби України, продовжується територіальними органами або підрозділами Державної міграційної служби України відповідно до Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150.
Згідно пункту 8 вказаного Порядку заяви про продовження строку перебування на території України подаються іноземцями та особами без громадянства і приймаючою стороною не раніше ніж за десять та не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення такого строку до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання. 
У той же час, згідно вимог частини другою статті 203 КУпАП перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився, - тягнуть за собою накладення штрафу від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Аналіз вищевикладених норм свідчить про те, що законодавством встановлено присічні строки перебування іноземців та осіб без громадянства на території України на підставі належним чином оформлених документів, у разі недотримання яких до таких осіб може бути застосована адміністративна відповідальність.
Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 від 22.05.2023, втім остання була скасована органом 8011 26.12.2023.
17 грудня 2025 року головним спеціалістом Соснівського відділу у м. Черкаси Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби Василевич А.М. складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МЧК № 002386, про те, що 17.12.2025 о 16:15 за адресою: м. Черкаси встановлено громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який в`їхав на територію України 08.06.2019 року через КПП «Бориспіль-D». В семиденний термін з дня скасування посвідки на тимчасове проживання, а також після відмови в продовженні строку перебування на території України, її межі не покинув. 
Тогго ж дня, 17.12.2025 начальником Соснівського відділу у м. Черкаси Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби Слобожаник А.В складено постанову ПН МЧК № 002384 про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого частиною другою ст. 203 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 5 100 грн.
Зазначене свідчить про те, що після скасування посвідки на постійне місце проживання в України у 2023 році позивач територію України не покинув, а станом на дату винесення спірної постанови ОСОБА_1 перебував на території України з порушенням законних строків перебування.
При цьому, слід враховувати, що 16 грудня 2025 року на підставі підпункту 2 пункту 25 Порядку № 150 органом 0080 у продовженні строку перебування на території України ОСОБА_1 відмовлено.
Про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового чи тимчасового захисту, позивач до виявлення факту порушення не звертався, документального підтвердження підстав для подальшого перебування в Україні та документів на право проживання в Україні не має, до суду не надавав.
Крім того, обставини, які б заборонили примусово повернути позивача з України, визначені частиною восьмою ст. 26, частиною першою ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та відповідно пункту 8 розділу I Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої спільним наказом МВС України, Адміністрацією Державної прикордонної служби України та Служби безпеки України від 23.04.2012 №353/271/150 (зі змінами), відсутні.
До того ж, у відповідності до протоколу ПР МЧК № 002386 від 17.12.2025 ОСОБА_1 роз`яснено зміст ст.63 Конституції України, ст. 268 КУпАП, наявний підпис позивача, у протокол зафіксовані пояснення позивача: «Не виїхав з території України, так як маю маленьку дитину та дружину громадянку України», у протоколі зафіксовано, що перекладача «не потребує», наявний підпис ОСОБА_1 .
Також у постанові про притягнення до адміністративної відповідальності наявний підпис позивача, дата її отримання.
Крім того, згідно протоколу від 24.10.2025 серії ПР МКМ № 017997 позивачем надано пояснення українською мовою, що спростовує відповідні посилання щодо незабезпечення на перекладача.
Враховуючи, що позивачем не було надано до суду доказів наявності у нього діючої посвідки про тимчасове перебування на території України, або доказів легального перебування на території України або доказів того, що позивач у встановлений законом термін звертався до відповідних органів виконавчої влади із відповідною заявою, відтак відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 5 100,00 гривень діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційних скарг не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 288, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,
УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 21 січня 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді О.В. Говорун

О.Г. Попова