Справа №949/859/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2026 року    м.Дубровиця
Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:
головуючого - судді: Оборонової І.В.,
за участю секретаря: Волкодав А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубровиця в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Айкон Дебт Коллекшн» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Айкон Дебт Коллекшн» Пархомчук Сергій Валерійович звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 та просить стягнути з нього на користь позивача заборгованість за кредитним договором №270208 від 03 серпня 2018 року у загальному розмірі 25624,00 грн, яка складається з 1000,00 грн простроченої заборгованості за сумою кредиту та 24624,00 грн простроченої заборгованості за процентами, а також понесені позивачем судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03 серпня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Верона» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №270208, відповідно до якого первісний кредитор надав відповідачу грошові кошти у сумі 1000,00 грн, а відповідач зобов`язався повернути отриману позику та сплатити проценти за користування нею на умовах договору.
Позивач зазначає, що відповідно до поданої виписки з особового рахунку за кредитним договором станом на 20 лютого 2026 року загальний розмір заборгованості становить 25624,00 грн, з яких 1000,00 грн - прострочена заборгованість за сумою кредиту та 24624,00 грн - прострочена заборгованість за процентами. Розмір процентів позивач обґрунтовує умовами договору, якими встановлено процентну ставку у розмірі 1,90 % за кожен день користування кредитом. 
Кредитний договір було укладено в електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», шляхом реєстрації відповідача в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця, надання ним персональних даних, ознайомлення з умовами кредитування та підписання акцепту електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
Первісний кредитор свої зобов`язання за договором виконав належним чином, перерахувавши кредитні кошти на банківську платіжну картку, реквізити якої були зазначені під час оформлення кредиту. Водночас відповідач своїх зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконав, у зв`язку із чим утворилася заборгованість.
01 грудня 2023 року між ТОВ «Фінансова Компанія «Верона» та ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» укладено договір відступлення права вимоги №1-01/12/2023, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив позивачу за плату належні йому права вимоги до боржників, зазначених у реєстрі боржників, у тому числі, право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №270208 від 03 серпня 2018 року.
Відповідач ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити.
Зазначає, що кредитний договір №270208 від 03 серпня 2018 року не укладав, до ТОВ «ФК «Верона» за отриманням кредиту не звертався, анкет чи заяв не подавав, процедури ідентифікації та верифікації не проходив, одноразового ідентифікатора не отримував та кредитних коштів не одержував. Також заперечує належність йому номера мобільного телефону, який зазначено у кредитній документації.
Вказує, що приблизно у 2018 році втратив паспорт громадянина України старого зразка, у зв`язку з чим допускає можливість використання його персональних даних сторонніми особами. На підтвердження цього посилається на звернення до правоохоронних органів, кримінальне провадження №12019180110000232 від 11 травня 2019 року та іншу цивільну справу №560/99/19, у якій він також заперечував факт укладення кредитного договору.
Крім того, відповідач зазначає, що позивачем не надано належних доказів того, що саме він реєструвався в інформаційній системі кредитодавця, отримував та вводив одноразовий ідентифікатор, а також що банківська картка, на яку були перераховані кошти, належала саме йому. Посилається на відсутність технічних даних електронної ідентифікації, IP-адреси користувача та журналів реєстрації.
Вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами ні факту укладення ним кредитного договору, ні факту отримання кредитних коштів, у зв`язку з чим просить у позові відмовити повністю.
Крім того, відповідач подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, у якій просив відмовити у задоволенні позову з огляду на те, що вимоги про повернення кредитних коштів та сплату процентів заявлені після спливу встановленого законом строку звернення до суду. Відповідач посилався на те, що строк виконання зобов`язання за документом, на який посилається позивач, закінчився 30 серпня 2018 року, тоді як позов подано лише 11 травня 2026 року.
Представник позивача Пархомчук С.В. подав відповідь на відзив, у якій вважає доводи відповідача безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Щодо посилань відповідача на звернення до правоохоронних органів зазначає, що саме по собі подання заяви про вчинення кримінального правопорушення не підтверджує відсутності волевиявлення відповідача на укладення кредитного договору, а внесення відомостей до ЄРДР не означає автоматичного підтвердження обставин, викладених у такій заяві. На думку позивача, досудове розслідування є лише етапом встановлення відповідних обставин, а не доведеним фактом шахрайства, тому наведене не може бути підставою для висновку про недійсність чи неукладення кредитного договору.
Представник позивача зазначає, що кредитний договір №270208 був укладений між сторонами в електронній формі та підписаний відповідачем із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, направленим на номер мобільного телефону, зазначений відповідачем під час укладення договору. Посилаючись на положення ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію», вказує, що відповідач самостійно обрав суму та строк кредитування, надав персональні дані та реквізити банківської картки, пройшов передбачені етапи ідентифікації, отримав одноразовий ідентифікатор, ввів його у відповідне поле інформаційної системи та підтвердив акцепт натисканням кнопки «ТАК». На думку позивача, без вчинення таких дій договір не міг бути укладений.
Крім того, позивач посилається на презумпцію правомірності правочину, передбачену ст.204 ЦК України, та зазначає, що кредитний договір і його умови у судовому порядку не оскаржувалися та недійсними не визнавалися, а обставини його укладення відповідач належними та допустимими доказами не спростував.
Щодо перерахування кредитних коштів представник позивача зазначає, що первісний кредитор здійснив їх перерахування через платіжного провайдера ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН» на банківську картку, реквізити якої були надані позичальником під час реєстрації. Посилається на лист ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН», відповідно до якого 03 серпня 2018 року о 14:48 проведено транзакцію на суму 1000,00 грн на картку № НОМЕР_1 . При цьому зазначає, що повний номер банківської картки та виписка з карткового рахунку є банківською таємницею, доступ до якої мають банк-емітент та власник картки, а відповідач доказів того, що зазначена картка йому не належить або кошти на неї не надходили, не надав.
З урахуванням наведеного представник позивача просить відзив відповідача залишити без розгляду та задоволення, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідача понесені судові витрати.
Крім того, представник позивача у відповіді на відзив просить розгляд справи проводити за його відсутності.
До початку розгляду справи від відповідача надійшла заява, у якій він просив розглянути справу без його участі, врахувати під час розгляду справи доводи та заперечення, викладені у поданому ним відзиві на позовну заяву. Позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.
Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках.
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статей 76, 77, 78, 80, 89 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює обставини, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, допустимими є докази, одержані у порядку, встановленому законом, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають можливість дійти висновку про наявність або відсутність відповідних обставин справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням на підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права або інтересу.
Судом встановлено, що ТОВ «Фінансова Компанія «Верона» було сформовано пропозицію укласти договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №270208 від 03 серпня 2018 року, у якій як позичальника зазначено ОСОБА_1 .
Відповідно до пунктів 1.2, 1.3 вказаного документа сума позики становить 1000,00 грн, строк її надання - 29 календарних днів, з 03 серпня 2018 року по 30 серпня 2018 року включно.
Пунктом 1.4 визначено фіксовану процентну ставку у розмірі 1,90 % від суми позики за кожен день користування, що становить 693,5 % річних, а пунктом 1.5 загальну вартість позики визначено у розмірі 1551,00 грн.
Відповідно до пункту 2.1 договору позикодавець надає позику у безготівковій формі шляхом перерахування відповідних грошових коштів на рахунок банківської платіжної картки позичальника.
Пунктами 3.2, 3.3 договору передбачено, що проценти за користування позикою нараховуються у фіксованому розмірі за кожен день за період із моменту списання коштів із поточного рахунку позикодавця до моменту повернення коштів, однак не більше строку, на який надається позика, а позичальник сплачує проценти за фактичну кількість календарних днів користування коштами, але також не більше строку позики.
Графіком платежів, який міститься у договорі, передбачено один платіж 30 серпня 2018 року: 1000,00 грн суми позики та 551,00 грн нарахованих процентів, загалом 1551,00 грн.
Пунктом 9.2 договору передбачено, що строк його дії становить 29 днів та закінчується 30 серпня 2018 року.
За змістом пункту 9.4 договору його автоматична пролонгація на наступні десять календарних днів допускається за умови, якщо позичальник повністю сплатив нараховані проценти за весь строк користування позикою не пізніше останнього дня такого строку. Кількість таких пролонгацій сторонами не обмежувалася.
Судом також досліджено документ, названий «Акцепт (заява про прийняття пропозиції укласти договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту) №270208» від 03 серпня 2018 року.
В акцепті зазначено ПІБ ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , адресу місця реєстрації, робочий номер телефону НОМЕР_4 , мобільний номер телефону НОМЕР_5 , адресу електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_1 та місце роботи - ТОВ «АВЛ ГРУП». Водночас графа 8 акцепту «Рахунок банківської платіжної карти, на яку надається кредит» не містить номера банківської картки.
У цьому ж акцепті повторно зазначено суму позики 1000,00 грн, строк користування нею до 30 серпня 2018 року, процентну ставку 1,90 % на день, загальну вартість позики 1551,00 грн, а графіком платежів передбачено 551,00 грн процентів. Також прямо зазначено, що проценти нараховуються не більше строку, на який надається позика.
Наприкінці акцепту міститься зазначення «Електронний підпис одноразовим ідентифікатором Позичальника G4292».
Таким чином, позивачем надано відомості, які містять персональні дані відповідача та посилання на використання одноразового ідентифікатора G4292.
Оцінюючи належність, допустимість та достатність зазначених доказів укладення кредитного договору саме ОСОБА_1 , суд виходить з наступного.
За змістом статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій, у тому числі електронній, формі.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, а воля сторін виражена за допомогою електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Частина друга статті 639 ЦК України встановлює, що договір, укладений за допомогою інформаційно-комунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформленою в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором є даними в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Згідно з частинами третьою, шостою, восьмою та дванадцятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти та прийняття такої пропозиції другою стороною. У разі укладення договору в інформаційно-телекомунікаційній системі особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції. Електронний договір, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронного правочину є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Тому суд погоджується з доводами позивача про те, що електронна форма договору сама по собі не свідчить про його неукладеність, а використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором є передбаченим законом способом підписання електронного правочину.
Разом з тим предметом спору у цій справі є не допустимість такого способу укладення договору як такого, а встановлення того, чи саме ОСОБА_1 вчинив електронні дії, які позивач вважає акцептом оферти, та чи саме він отримав кредитні кошти.
Відповідно до статті 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній формі, що містить дані про обставини, які мають значення для справи, зокрема електронні документи, вебсайти, текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі.
У разі подання копії електронного доказу суд вправі витребувати оригінал такого доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а відповідність копії оригіналу поставлена під сумнів, суд оцінює таку обставину з урахуванням усієї сукупності наявних доказів.
Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 04 лютого 2026 року у справі №758/14925/23 звернув увагу, що у разі оспорювання факту укладення мікрокредитного договору в електронній формі суд має перевірити цілісність і незмінюваність такого електронного документа, з`ясувати спосіб його направлення відповідачу та можливість його одностороннього редагування.
З огляду на конкретні заперечення відповідача щодо факту укладення ним договору та використання його персональних даних, судом вживалися заходи для перевірки відповідних обставин.
Так, ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області від 23 червня 2026 року ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» було зобов`язано надати додаткові матеріали кредитної справи та первинні електронні, банківські й платіжні документи, які не були подані разом із позовною заявою. Метою витребування було перевірити весь ланцюг укладення та виконання спірного правочину: від реєстрації особи в інформаційній системі кредитодавця, подання кредитної заявки та проходження ідентифікації й верифікації до направлення, доставки та введення одноразового ідентифікатора G4292, формування і підписання електронного договору, перерахування та зарахування кредитних коштів.
Для цього суд витребував наявні у позивача матеріали, які могли підтвердити походження та зміст даних, внесених під час оформлення кредиту, технічні обставини роботи особистого кабінету та інформаційної системи, час і спосіб направлення та використання одноразового ідентифікатора, а також технічні журнали реєстрації, авторизації, подання заявки, акцепту і укладення договору, включно з IP-адресами, MAC-адресами, ідентифікаторами сесій та іншими даними, якщо вони збереглися.
Крім того, ухвалою було витребувано документи щодо проведення ідентифікації та верифікації позичальника, первинні документи про перерахування і зарахування 03 серпня 2018 року 1000,00 грн із зазначенням рахунку та його власника, електронний примірник договору №270208 у первісному форматі з електронними реквізитами та метаданими, а також дані, за допомогою яких можна встановити належність ОСОБА_1 номера телефону НОМЕР_5 і платіжної картки № НОМЕР_1 . 
Отже, суд перевіряв не лише наявність у кредитній справі тексту договору та персональних даних, а й доказовий зв`язок між цими даними, конкретними електронними діями, номером телефону, платіжною карткою та самим відповідачем.
30 червня 2026 року представником позивача подано заяву про виконання зазначеної ухвали суду.
Із її змісту вбачається, що позивач навів положення цивільного законодавства та Закону України «Про електронну комерцію», а також детально виклав загальний алгоритм укладення електронного договору в інформаційній системі первісного кредитора.
Зокрема, позивач зазначив, що позичальник переходить на веб сторінку кредитодавця, ознайомлюється з офертою, після чого на номер телефону, зазначений ним під час подання заявки, направляється одноразовий ідентифікатор. Для акцепту позичальник повинен ввести такий ідентифікатор та натиснути кнопку «ТАК». Позивач стверджує, що в конкретному випадку саме відповідач здійснив усі зазначені дії.
Однак зазначені твердження не були підтверджені витребуваними судом технічними даними.
Так, суду не надано технічних журналів реєстрації та авторизації відповідача в інформаційній системі; відомостей про IP-адреси та ідентифікатори сесій; точного часу надсилання G4292; змісту SMS-повідомлення; технічного підтвердження його доставки; відомостей про точний час та технічні обставини введення одноразового ідентифікатора; електронного примірника договору у первісному електронному форматі з метаданими, які дозволяли б перевірити час його створення, направлення та підписання; незалежних даних про належність номера телефону НОМЕР_5 відповідачу.
При цьому у заяві про виконання ухвали представник позивача зазначив, що ще при поданні позовної заяви товариством було подано всі наявні оригінали кредитної справи, які були передані первісним кредитором під час відступлення права вимоги.
Однак із такого пояснення не вбачається, чи існували відповідні технічні журнали та електронні дані у первісного кредитора, чи були вони втрачені, знищені, не зберігалися взагалі або не були передані новому кредитору.
Суд приходить до висновку, що загальний опис алгоритму функціонування інформаційної системи кредитодавця може підтверджувати спосіб, у який мав відбуватися процес укладення електронного договору, проте не є самостійним доказом того, що всі зазначені дії у конкретному випадку були вчинені саме ОСОБА_1 .
Судом також досліджено довідку первісного кредитора щодо одноразового ідентифікатора G4292. З неї вбачається, що в інформаційній системі кредитора зазначено договір №270208, одноразовий ідентифікатор G4292, дату 03 серпня 2018 року та номер телефону НОМЕР_5 .
Разом із тим сама наявність такого запису у внутрішньому документі кредитодавця, за відсутності незалежного технічного підтвердження доставки та введення коду, не дозволяє встановити особу, яка фактично отримала та використала відповідний одноразовий ідентифікатор.
При цьому суд враховує, що у поданому позивачем акцепті зазначено саме номер телефону НОМЕР_5 та одноразовий ідентифікатор G4292. Однак матеріали справи не містять даних оператора телекомунікацій чи інших об`єктивних доказів того, що цей номер станом на 03 серпня 2018 року був зареєстрований за відповідачем або фактично ним використовувався.
Наявність у документах кредитної справи паспортних даних, РНОКПП та адреси відповідача також не є достатньою для усунення сумнівів щодо автора електронних дій, оскільки відповідач саме і посилається на використання його персональних даних сторонніми особами після втрати паспорта.
Водночас суд погоджується з доводами позивача у тій частині, що саме по собі звернення особи до правоохоронних органів та внесення відомостей до ЄРДР не доводить, що конкретний кредитний договір був укладений іншою особою.
Подана відповідачем заява до правоохоронних органів та витяг з ЄРДР підтверджують факт звернення ОСОБА_1 із заявою щодо можливого неправомірного використання його персональних даних та факт здійснення відповідного досудового розслідування, але не містять установленого обвинувальним вироком чи іншим остаточним судовим рішенням факту оформлення саме договору №270208 сторонньою особою.
Так само ухвала Дубровицького районного суду у справі №560/99/19 про залишення іншого позову без розгляду не встановлює преюдиційно факту неукладення відповідачем кредитного договору, який є предметом розгляду у цій справі.
Тому вказані докази суд не розцінює як самостійну і достатню підставу для висновку про вчинення шахрайства чи про укладення договору іншою особою.
Водночас такі документи у сукупності із конкретними запереченнями відповідача щодо належності номера телефону, отримання одноразового ідентифікатора та належності банківської картки обумовлювали необхідність належної перевірки електронної ідентифікації особи.
Суд враховує правову позицію Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладену у постанові від 08 квітня 2026 року у справі №705/1938/25, відповідно до якої саме по собі посилання особи на вчинення щодо неї шахрайських дій не спростовує електронного договору, якщо процедура електронної ідентифікації та підписання одноразовим ідентифікатором належним чином підтверджена. У тій справі було встановлено належність особі відповідного смартфона та фінансового номера й добровільне надання нею третім особам доступу до свого пристрою.
Натомість у цій справі належність номера телефону НОМЕР_5 ОСОБА_1 належними доказами не встановлена, а відповідач факт користування цим номером прямо заперечує.
За таких обставин посилання позивача на презумпцію правомірності правочину, передбачену статтею 204 ЦК України, не спростовує наведеного.
Презумпція правомірності застосовується до правочину, факт вчинення якого відповідною особою встановлений. У цій же справі відповідач заперечує не лише дійсність певних умов договору, а насамперед сам факт свого волевиявлення та вчинення ним електронного правочину.
Тому сама відсутність судового рішення про визнання договору недійсним не звільняє позивача від обов`язку довести, що цей договір був укладений саме відповідачем.
Окремої оцінки суд надає доказам перерахування кредитних коштів.
Із інформації ТОВ «Платежі Онлайн» від 07 квітня 2026 року вбачається, що 03 серпня 2018 року о 14 год. 48 хв. здійснено успішну операцію A2C на суму 1000,00 грн на платіжну картку № НОМЕР_1 , емітентом якої зазначено UKRGAS BANK, із описом операції «Договор #270208».
Отже, суд вважає підтвердженим сам факт здійснення платіжної операції у розмірі 1000,00 грн, пов`язаної з договором №270208.
Разом із тим із вказаної довідки неможливо встановити власника картки № НОМЕР_1 .
ТОВ «Платежі Онлайн» у своїй відповіді прямо зазначило, що інформація про платіжні рахунки користувачів та операції за ними становить таємницю відповідного надавача платіжних послуг та/або банківську таємницю і знаходиться у володінні банків та інших надавачів платіжних послуг, тоді як ТОВ «Платежі Онлайн» є технологічним оператором та володіє лише інформацією, переданою йому для технологічного забезпечення платіжної операції.
Крім того, як уже зазначалося, у самому акцепті №270208 графа «Рахунок банківської платіжної карти, на яку надається кредит» є незаповненою.
Тобто подані позивачем документи не містять безпосереднього доказового зв`язку між карткою № НОМЕР_1 та ОСОБА_1 .
Суд звертає увагу й на суперечність у заяві представника позивача про виконання ухвали від 30 червня 2026 року, у якій зазначено, що ТОВ «Платежі Онлайн» підтверджено транзакцію на суму 3000,00 грн на картку № НОМЕР_1 .
Натомість безпосередньо довідкою ТОВ «Платежі Онлайн» підтверджено операцію саме на 1000,00 грн.
Суд розцінює вказане як очевидну неточність у поясненнях представника позивача, яка не спростовує самого факту переказу 1000,00 грн, однак додатково свідчить, що твердження сторони мають оцінюватися у співвідношенні з первинним доказом, а не самостійно.
Суд не приймає довід позивача про те, що саме відповідач повинен надати докази того, що банківська картка йому не належить.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України саме позивач, який стверджує про надання кредиту конкретному відповідачу, повинен довести відповідну обставину.
Факт того, що відповідач не надав виписки з рахунку за карткою, власником якої він себе не визнає, не може замінити доказів належності такої картки відповідачу.
Покладення на відповідача обов`язку довести, що певний рахунок чи платіжна картка йому не належить, фактично означало б покладення на нього обов`язку доводити негативний факт, тоді як саме позивач посилається на позитивний факт - належність платіжного інструмента відповідачу та зарахування кредиту на його рахунок.
При цьому позивач у відповіді на відзив сам зазначає, що відомості щодо власника рахунку становлять банківську таємницю та можуть бути розкриті, зокрема, на підставі рішення суду.
Проте після виникнення спору щодо належності картки позивач не подав доказів, які б установлювали власника картки № НОМЕР_1 .
Зазначене відповідає правовому підходу Верховного Суду, викладеному у постанові від 24 червня 2026 року у справі №286/3618/24. У цій справі Верховний Суд звернув увагу, що у спорі про електронний кредит належить встановити, чи належав відповідачеві номер телефону, із використанням якого було підписано договір одноразовим ідентифікатором, та чи були кредитні кошти перераховані саме на його банківську картку. Верховний Суд констатував, що відсутність доказів належної верифікації, належності номера телефону та банківської картки не може залишатися поза оцінкою суду.
Фактичні обставини даної справи у цій частині є подібними: позивачем підтверджено існування документів із персональними даними відповідача, зазначення в них одноразового ідентифікатора та здійснення переказу на певну картку, однак не доведено належність відповідачу номера телефону, з використанням якого здійснювався акцепт, та платіжної картки, на яку було перераховано кошти.
Оцінюючи всі зазначені докази у їх взаємному зв`язку, суд враховує, що у документах кредитної справи містяться персональні дані ОСОБА_1 , у довідці первісного кредитора зазначено одноразовий ідентифікатор G4292 та номер телефону НОМЕР_5 , а платіжним оператором підтверджено переказ 1000,00 грн за договором №270208 на картку № НОМЕР_1 .
Разом із тим матеріали справи не містять належних і достатніх доказів того, що номер телефону НОМЕР_5 станом на 03 серпня 2018 року належав або фактично використовувався ОСОБА_1 ; що одноразовий ідентифікатор G4292 було доставлено та фактично введено саме відповідачем; що реєстрацію в інформаційній системі, подання заявки та акцепт договору здійснював саме відповідач; що банківська картка № НОМЕР_1 належала відповідачу; що кредитні кошти у сумі 1000,00 грн були зараховані на рахунок, відкритий саме на ім`я ОСОБА_1 .
При цьому такі прогалини у доказуванні не можуть бути усунуті шляхом припущення, що будь-які електронні дії, вчинені із використанням персональних даних певної особи, автоматично є діями саме цієї особи.
Враховуючи принцип змагальності цивільного процесу та положення статті 81 ЦПК України, саме на позивача покладено обов`язок довести обставини, які утворюють підставу його вимог, тобто у даному випадку факт укладення кредитного договору саме відповідачем та факт передачі кредитних коштів саме йому.
За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами виникнення саме у ОСОБА_1 цивільного зобов`язання за договором №270208 від 03 серпня 2018 року.
При цьому суд не встановлює факту вчинення шахрайства, не вирішує питання щодо незаконності дій будь-яких третіх осіб та не виходить лише із самого факту існування кримінального провадження. Підставою для відмови у позові є саме недоведеність позивачем того, що спірний електронний договір був укладений ОСОБА_1 і що кредитні кошти були передані саме йому.
Стосовно переходу права вимоги суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином.
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Судом досліджено витяг з реєстру боржників до договору відступлення права вимоги №1-01/12/2023 від 01 грудня 2023 року, відповідно до якого до переліку боржників включено ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , за договором №270208 від 03 серпня 2018 року, із зазначенням суми виданого кредиту 1000,00 грн, залишку тіла кредиту 1000,00 грн, залишку процентів 24624,00 грн та загальної суми заборгованості 25624,00 грн.
На підтвердження виконання договору відступлення права вимоги позивачем також подано платіжну інструкцію №1172 від 30 грудня 2025 року, відповідно до якої ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» перерахувало ТОВ «Фінансова Компанія «Верона» 20000,00 грн з призначенням платежу «Оплата послуг згідно Договору відступлення права вимоги №1-01/12/2023 від 01.12.2023».
Отже, сам факт укладення між первісним та новим кредитором договору відступлення права вимоги, включення вимоги за договором №270208 до реєстру боржників та здійснення оплати за договором відступлення матеріалами справи підтверджується.
Разом з тим відступлення права вимоги не створює нового основного зобов`язання та не може надати новому кредитору більше прав, ніж існувало у первісного кредитора.
Новий кредитор набуває лише ті права, які дійсно належали первісному кредитору щодо конкретного боржника.
Тому сам факт включення ОСОБА_1 до реєстру боржників не замінює доказів виникнення основного зобов`язання саме у нього та не спростовує встановлених судом недоліків доказування обставин укладення електронного договору.
Суд також вважає за необхідне надати оцінку заявленому позивачем розміру заборгованості за процентами, оскільки така вимога становить основну частину ціни позову та її обґрунтованість оспорюється відповідачем.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Згідно зі статтями 525, 526, 629 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, а договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Як встановлено судом, умовами договору №270208 строк кредитування визначено з 03 серпня 2018 року по 30 серпня 2018 року включно, а проценти встановлено у розмірі 1,90 % за кожен день користування кредитом.
При цьому договором прямо передбачено, що проценти за користування позикою нараховуються не більше строку, на який надається позика.
Графіком платежів конкретно визначено суму процентів за цей строк - 551,00 грн.
Можливість автоматичної пролонгації договору пунктом 9.4 пов`язана із попереднім виконанням позичальником конкретної умови - повною сплатою нарахованих процентів не пізніше останнього дня відповідного строку.
Доказів сплати 551,00 грн процентів до 30 серпня 2018 року, а відтак настання встановленої договором умови для його автоматичної пролонгації, матеріали справи не містять.
Водночас позивач просить стягнути 24624,00 грн процентів.
Із виписки з особового рахунка за кредитним договором №270208 вбачається, що станом на 20 лютого 2026 року позивач обліковує 1000,00 грн простроченого тіла кредиту та 24624,00 грн прострочених процентів. У виписці також зазначено, що після набуття права вимоги ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» самостійно процентів, пені та штрафів не нараховувало.
Однак ця виписка не містить розрахунку заявлених 24624,00 грн за відповідними періодами, не зазначає кількості днів нарахування, застосованої у відповідний період процентної ставки та конкретної договірної підстави, з якої після визначених договором 551,00 грн виникла заборгованість за процентами у сумі 24624,00 грн.
Витяг із реєстру боржників так само містить лише кінцевий залишок процентів 24624,00 грн і не містить розрахунку його формування.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу погодженого сторонами строку кредитування, а після настання прострочення права кредитора забезпечуються положеннями частини другої статті 625 ЦК України.
У даній справі такий висновок додатково підтверджується безпосереднім змістом договору, який прямо обмежує період нарахування процентів строком позики.
Позивач вимоги про стягнення інфляційних втрат чи процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України не заявляє, відповідного розрахунку не подає.
При цьому суд виходить з того, що при стягненні заборгованості необхідно керуватися чітко погодженими сторонами умовами кредитного договору, а не іншими умовами, які дозволяють кредитодавцю вийти за межі погодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму. Вимога про сплату явно завищених процентів не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності, а надмірні проценти не можуть перетворюватися з плати або розумної компенсації на несправедливо непомірний тягар для споживача.
У цій справі заявлена позивачем до стягнення сума процентів у розмірі 24624,00 грн у 24,624 раза перевищує суму наданого кредиту, яка становить 1000,00 грн. Крім того, заявлена сума процентів приблизно у 44,69 раза перевищує суму 551,00 грн, визначену договором та графіком платежів як проценти за весь погоджений сторонами строк кредитування.
За таких обставин суд не вбачає необхідності визначати інший, зменшений «справедливий» розмір заявлених процентів. Це зумовлено тим, що саме договір прямо визначає граничний період нарахування звичайних процентів та їх розмір за первісно погоджений строк - 551,00 грн.
Отже, навіть за умови доведеності факту укладення договору саме відповідачем заявлена до стягнення сума процентів у розмірі 24624,00 грн не підтверджена умовами договору та належним і зрозумілим розрахунком.
Водночас цей висновок має додатковий характер, оскільки першочерговою та визначальною підставою для відмови в позові є недоведеність позивачем того, що кредитне зобов`язання виникло саме у ОСОБА_1 .
Суд також вважає за необхідне надати оцінку заяві відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності.
Відповідно до частини першої статті 256 ЦК України позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
Загальна позовна давність згідно зі статтею 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки. 
За частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін, а договір про таке збільшення укладається у письмовій формі.
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У зобов`язаннях, строк виконання яких визначений, перебіг позовної давності починається після настання строку виконання такого зобов`язання.
Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, відповідно до частини четвертої цієї статті є підставою для відмови у позові.
Судом установлено, що у документі, поданому позивачем як кредитний договір №270208, у пункті 6.3 зазначено про встановлення сторонами п`ятирічного строку позовної давності за договором. Разом із тим застосування цієї умови можливе лише за умови доведеності факту укладення такого договору саме відповідачем, оскільки договір не може породжувати для особи правових наслідків без підтвердження її волевиявлення на його укладення.
Водночас, навіть оцінюючи заяву відповідача за умови припущення про укладення ним кредитного договору, суд не може обмежитися посиланням лише на загальний трирічний строк позовної давності. У такому разі необхідно врахувати погоджену у пункті 6.3 договору умову про його збільшення до п`яти років, оскільки позивач посилається саме на цей документ як на підставу позовних вимог.
З умов поданого документа вбачається, що кредит мав бути повернутий до 30 серпня 2018 року. Отже, за загальним правилом перебіг позовної давності за вимогою про повернення кредиту розпочався 31 серпня 2018 року, а позов у цій справі подано 11 травня 2026 року.
При цьому дата 02 квітня 2020 року, яка може зазначатися у зв`язку з питанням позовної давності, не є датою виникнення зобов`язання або початку перебігу цього строку. Це дата набрання чинності Законом України №540-IX, яким до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України було внесено положення про продовження на час карантину окремих строків позовної давності, визначених, зокрема, статтями 257 і 258 цього Кодексу.
Крім того, Законом України від 15 березня 2022 року №2120-IX, який набрав чинності 17 березня 2022 року, Прикінцеві та перехідні положення ЦК України було доповнено пунктом 19, за яким у період дії в Україні воєнного або надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259 ЦК України, продовжувалися на строк його дії. Надалі Законом України від 14 травня 2025 року №4434-IX, який набрав чинності 04 вересня 2025 року, пункт 19 було виключено, у зв`язку з чим перебіг позовної давності відновився.
Таким чином, за умови застосування погодженого сторонами п`ятирічного строку позовної давності період дії пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України підлягає врахуванню при його обчисленні. 
За наведених обставин на дату подання позову 11 травня 2026 року немає достатніх підстав вважати, що саме п`ятирічний строк позовної давності, збільшений з урахуванням передбаченого законом продовження, сплив.
Отже, заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності не може бути задоволена як самостійна підстава для відмови у позові за умови виходу з припущення про укладення договору саме відповідачем. 
Водночас це не змінює результату розгляду справи, оскільки визначальним є встановлений судом факт недоведеності самого виникнення кредитного зобов`язання у відповідача.
Надаючи оцінку всім доказам у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем підтверджено існування сформованих первісним кредитором документів із персональними даними відповідача, наявність у таких документах одноразового ідентифікатора G4292, факт здійснення 03 серпня 2018 року переказу 1000,00 грн на картку № НОМЕР_1 та документальне оформлення відступлення права вимоги до позивача.
Однак указані докази у сукупності не дають достатніх підстав для висновку, що саме ОСОБА_1 зареєструвався в інформаційній системі кредитодавця, використав номер телефону НОМЕР_5 , отримав і ввів одноразовий ідентифікатор G4292, надав реквізити картки № НОМЕР_1 та отримав на належний йому банківський рахунок кредитні кошти.
Витребувані судом докази, які могли б усунути зазначені сумніви, у відповідній частині позивачем не подані.
За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та достатніми доказами виникнення у ОСОБА_1 обов`язку повернути ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» заявлену заборгованість, а тому правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Що стосується розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Позивачем заявлено про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13000,00 грн.
На підтвердження вказаних витрат подано акт про отримання правової допомоги, згідно з яким адвокатом зазначено 5 годин правничої допомоги та канцелярські витрати, загальною вартістю 13000,00 грн.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.
Оскільки суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, понесені позивачем витрати зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу покладаються на позивача та стягненню з відповідача не підлягають.
З огляду на викладене суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» заборгованості за кредитним договором №270208 від 03 серпня 2018 року та понесених позивачем судових витрат.

На підставі вищенаведеного, керуючись статтями 15, 16, 204, 205, 207, 256, 257, 259, 261, 267, 509, 512, 514, 516, 525, 526, 530, 610, 611, 612, 625, 626, 628, 629, 638, 639, 1048, 1049, 1054 Цивільного кодексу України, статтями 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», статтями 2, 12, 13, 76, 77, 78, 80, 81, 89, 100, 133, 137, 141, 223, 247, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Айкон Дебт Коллекшн» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №270208 від 03 серпня 2018 року - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Такий порядок заключного блоку відповідає наданому зразку рішення.

Відомості про учасників справи, згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Айкон Дебт Коллекшн», місцезнаходження: вул. Саперне Поле, буд. 12, нежитлове приміщення 1008, м. Київ, 01042, Україна, код ЄДРПОУ 44002941.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя: підпис.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя Дубровицького
районного суду
Рівненської області       Оборонова І.В.