ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
17вересня 2026 року

м. Київ
справа № 161/5574/25
провадження № 61-5387св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Черняк Ю. В. (суддя - доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кріс-Віт Україна»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кріс-Віт Україна» на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 жовтня 2025 року, ухвалене у складі судді Ковтуненка В. В., та постанову Волинського апеляційного суду від 24 березня 2026 року, ухвалену в складі колегії суддів: Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кріс-Віт Україна» (далі - ТОВ «Кріс-Віт Україна») про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у загальному розмірі 128 681,34 грн.
Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували у трудових відносинах та після її звільнення відповідач не здійснив повного розрахунку.
Відповідно до розрахункового листа № 01 від 03 січня 2025 року заборгованість відповідача ТОВ «Кріс-Віт Україна» із виплати заробітної плати станом на дату її звільнення становила 145 434 грн 93 коп. 
Після звільнення відповідач здійснив часткову виплату заборгованості із заробітної плати, перерахувавши їй 21 січня 2025 року 6 006 грн, а 22 січня 2025 року - 26 261,01 грн. З урахуванням здійснених відповідачем виплат, розмір невиплаченої їй заробітної плати становить 112 807,92 грн.
Оскільки відповідач не провів із нею повний розрахунок при звільненні та має заборгованість із заробітної плати, тому він відповідно до статті 117 КЗпП України повинен виплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 січня 2025 року до 26 березня 2025 року (день пред`явлення позову до суду), який, виходячи з розміру її середньоденної заробітної плати 264,56 грн та періоду затримки розрахунку (60 робочих днів), становить 15 873,42 грн.
З огляду на це та посилаючись на положення статей 116, 117 Кодексу законів України про працю (далі - КЗпП України), ОСОБА_1 просила суд стягнути з ТОВ «Кріс-Віт Україна» на свою користь: 
- заборгованість з невиплаченої заробітної плати у розмірі 112 807,92 грн;
- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 15 873,42 грн;
- понесені у справі судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 211,20 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.
Короткий зміст рішень суду першої інстанції
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ТОВ «Кріс-Віт Україна», на користь ОСОБА_1 заборгованість з невиплаченої заробітної плати у сумі 112 807,92 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 15 873,42 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не провів належний розрахунок при звільненні ОСОБА_1 відповідно до статті 116 КЗпП України. Заборгованість ТОВ «Кріс-Віт Україна» щодо невиплаченої заробітної плати перед ОСОБА_1 становила 145 434,93 грн. При звільненні позивачки відповідач частково виплатив їй заробітну плату у розмірі 32 627,01 грн (6 006 грн - 21 січня 2025 року, 26 261,01 грн - 22 січня 2025 року). Зважаючи на це, невиплачена заробітна плата у розмірі 112 807,92 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.
Крім того, встановивши, що відповідач при звільненні позивача не виплатив їй заборгованість із заробітної плати, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме - виплати позивачці її середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (з 02 січня 2025 року до 26 березня 2025 року), який, з урахуванням середньоденного заробітку позивачки 264,56 грн, становить 15 873,42 грн.
При визначенні суми, стягнутої з відповідача на користь позивачки, судом враховано, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не перевищує розмір заробітної плати, невиплаченої при звільненні позивачці, а також дії позивача та відповідача, встановлені фактичні обставини справи, тривалість розгляду цієї справи, що узгоджується з розміром.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Волинського апеляційного суду від 24 березня 2026 року апеляційну скаргу ТОВ «Кріс-Віт Україна» залишено без задоволення. Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 жовтня 2025 року залишено без змін.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що позивачка довела належними та допустимими доказами наявність у неї права на отримання від відповідача заборгованості із заробітної плати унаслідок неналежного розрахунку при звільненні, що гарантовано статтею 116 КЗпП України, а також виплати їй середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість рішення місцевого суду про задоволення позову ОСОБА_1 .
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
21 квітня 2026 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» ТОВ «Кріс-Віт Україна» подало касаційну скаргу на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 жовтня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 24 березня 2026 року.
Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано з Луцького міськрайонного суду Волинської області цивільну справу № 161/5574/25.
19 травня 2026 року матеріали цивільної справи № 161/5574/25 надійшли до Верховного Суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ТОВ «Кріс-Віт Україна» просить заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 жовтня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 24 березня 2026 року скасувати, справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає порушення судом норм процесуального права, а саме вказує, що суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України)
Також вказує, що судом розглянуто справу за відсутності представника відповідача, явка якого ухвалою суду була визнана обов`язковою.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій виходили з того, що визначальним доказом заборгованості слугує видана відповідачем за підписом керівника довідка (розрахунковий лист) № 01 від 03 січня 2025 року, за якою заборгованість відповідача із виплати заробітної плати станом на дату звільнення позивачки становила 145 434,93 грн. Разом з цим, відповідна довідка керівником ТОВ «Кріс-Віт Україна» позивачці не підписувалась та не видавалась, печаткою не скріплювалась, вона містить недостовірні дані, насправді заборгованість відсутня. Розгляд справи в суді першої інстанції відбувався без присутності заявника, явку якого суд визнав обов`язковою відповідно до пункту 3 частини другої статті 43 ЦПК України з метою надання особистих пояснень. Натомість судом першої інстанції ухвалене заочне рішення.
Також судами проігноровано те, що ТОВ «Кріс-Віт Україна» не мало іншого представника, окрім директора ОСОБА_2, якому судом як іноземцю всупереч вимогам частини другої статті 75 ЦПК України не було призначено перекладача. ОСОБА_2 не знав про призначення справи до розгляду на 22 жовтня 2025 року.
З огляду на це заявник був позбавлений можливості реалізувати своє право на подання до суду першої інстанції особистих пояснень по суті справи, відповідних клопотань про витребування оригіналу довідки від 03 січня 2025 року, проведення відповідної експертизи, виклик і допит свідка тощо. З наведених підстав заявником в апеляційному суді було заявлено про необхідність витребування та дослідження доказів і встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що необґрунтовано відхилено судом апеляційної інстанції.
Наведене порушення норм процесуального права, а саме: частини першої статті 2, пункту 4 частини п`ятої статті 12, частини першої статті 78, статті 79, частини першої статті 84, частини першої статті 103, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України, що зробило неможливим установлення фактичних обставин, що мають значення для правильного розгляду справи, а саме: обставин наявність заборгованості з виплати позивачці заробітної плати.
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до Верховного Суду 25 травня 2026 року, представник ОСОБА_1 - адвокат Міщук І. В., заперечує проти доводів ТОВ «Кріс-Віт Україна», просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 жовтня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 24 березня 2026 року - без змін.
Крім того, представник позивачки просить стягнути з ТОВ «Кріс-Віт Україна» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції у розмірі 15 000 грн.
Відзив мотивовано тим, що на спростування доводів касаційної скарги про відсутність заборгованості із заробітної плати перед позивачкою та підроблення довідки (розрахункового листа) № 01 від 03 січня 2025 року ТОВ «Кріс-Віт Україна» в суді першої інстанції не скористалося своїм процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву, а також не надало належних та допустимих доказів на підтвердження факту проведення розрахунку з позивачкою (зокрема платіжних відомостей, банківських виписок чи розрахункових листів).
Такі докази не були подані ТОВ «Кріс-Віт Україна» і під час апеляційного розгляду справи.
Скаржник був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, а також про всі призначені судові засідання.
У даній справі відповідачем є саме ТОВ «Кріс-Віт Україна» як юридична особа, а не директор товариства ОСОБА_2 як фізична особа. Посилання скаржника на те, що товариство ніби-то не мало іншого представника, окрім директора, не може свідчити про порушення судом процесуальних прав ТОВ «Кріс-Віт Україна», оскільки належна організація представництва інтересів юридичної особи є виключно сферою відповідальності самого товариства.
Місцевий суд роз`яснював директору ТОВ «Кріс-Віт Україна» - ОСОБА_2 його право користуватися послугами перекладача та необхідність забезпечити його участь для належного здійснення процесуальних прав.
Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач не подав відзиву на позовну заяву, не заявляв клопотань про витребування оригіналу довідки, не порушував питання щодо призначення почеркознавчої чи іншої експертизи, не заявляв клопотання про виклик та допит свідків, а також не надав жодних доказів на підтвердження своїх тверджень про відсутність заборгованості по заробітній платі перед позивачкою.
Подаючи відповідні клопотання до суду апеляційної інстанції, ТОВ «Кріс-Віт Україна» не навело належного обґрунтування неможливості подання таких клопотань та доказів під час розгляду справи судом першої інстанції, а також не довело існування об`єктивних причин, які перешкоджали вчиненню відповідних процесуальних дій раніше.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 у період з 26 серпня 2019 року до 02 січня 2025 року працювала у ТОВ «Кріс-Віт Україна» на посаді фінансового директора.
Наказом ТОВ «Кріс-Віт Україна» від 02 січня 2025 року № 1/25-ОС ОСОБА_1 була звільнена з роботи із займаної посади за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України з виплатою грошової компенсації за 79 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за робочий період з 26 березня 2021 року до 02 січня 2025 року.
Листом від 03 січня 2025 року № 1 ТОВ «Кріс-Віт Україна» повідомило ОСОБА_1 про надсилання наказу від 02 січня 2025 року № 1/25-ОС та про нараховані суми, які підлягають до виплати. Цей лист містить відомості за розрахунковим листком позивачки за січень 2025 року, відповідно до якого загальна сума заборгованості за невиплаченою заробітною платою перед ОСОБА_1 становить 145 434,93 грн. 
Встановлено, що після звільнення позивача ТОВ «Кріс-Віт Україна» частково сплатив у рахунок погашення заборгованості із заробітної плати 6 006 грн та 26 621,01 грн, що підтверджується виписками з банківського рахунку ОСОБА_1 (а. с. 15, 16).
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Щодо стягнення невиплаченої заборгованості із заробітної плати
Відповідно до частини четвертої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії статті 1 Першого протоколу, є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.
Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові.
Так, відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку, крім випадків, передбачених законом.
Згідно з частинами другою, третьою статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.
Відповідно до частин першої, сьомої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку.
Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша статті 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.
При цьому відповідно до висновку Верховного Суду, який викладено у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17 (провадження № 61-94св17), відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.
Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 757/23764/20-ц (провадження № 61-7052св21)
Також у вказаній постанові зазначено, що згідно зі статтями 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача від процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.
Аналогічний висновок викладено також у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 587/1641/21 (провадження № 61-12534св25)).
Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Системний аналіз наведених процесуальних норм дозволяє дійти висновку, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи навпаки на заперечення існування такі обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів здійснює їх оцінку.
У наказі ТОВ «Кріс-Віт Україна» від 02 січня 2025 року № 1/25-ОС про звільнення ОСОБА_1 з роботи із займаної посади за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України зазначено про необхідність здійснення виплати грошової компенсації за 79 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за робочий період з 26 березня 2021 року до 02 січня 2025 року (а. с. 13).
У наданому позивачкою на підтвердження невиплаченої заробітної плати листі ТОВ «Кріс-Віт Україна» від 03 січня 2025 року № 1, за підписом директора товариства ОСОБА_2, завіреного печаткою товариства, позивачку повідомлено про нараховані суми розрахункових.
Вказаний документ містить розрахунковий лист позивачки за січень 2025 року із зазначенням суми, яка підлягала сплаті їй із зазначенням усіх її складових.
Так, згідно з розрахунковим листом заборгованості із заробітної плати за 1-2 січня 2025 року становить 1 304,35 грн (без вирахування ПДФО та військового збору), компенсація за невикористану відпустку (79 календарних днів) - 41 068,40 грн (без вирахування ПДФО та військового збору), разом нараховано - 42 372,75 грн, до виплати (після утримання ПДФО та військового збору) визначено - 32 627,01 грн, виплачено - 12 477,95 грн (підлягає доплаті 20 149,06 грн).
При цьому згідно з розрахунковим листом борг підприємства на початок місяця становить 125 285,87 грн, а на кінець місяця - 145 434,93 грн (різниця 20 149,06 грн).
Встановлено, що після звільнення позивача ТОВ «Кріс-Віт Україна» частково сплатив у рахунок погашення заборгованості із заробітної плати 6 006 грн та 26 621,01 грн (разом 32 627,01 грн), що підтверджується виписками з банківського рахунку ОСОБА_1 (а. с. 15, 16).
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 у своїх вимогах зазначала, що після здійснення відповідачем часткових виплат, розмір невиплаченої їй заробітної плати становить 112 807,92 грн (145 434,93 грн - 32 627,01 грн).
Розрахунок заборгованості з виплати всіх сум, що належить ОСОБА_1 від ТОВ «Кріс-Віт Україна», узгоджується з наказом директора товариства про звільнення позивачки з роботи, листом товариства за підписом директора про надсилання позивачці вказаного наказу із зазначенням у листі відомостей розрахункового листка ОСОБА_1 за січень 2025 року.
Враховуючи, що право людини на заробітну плату гарантовано Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», і позивачка при звільненні не отримала усіх належних їй платежів, майнові вимоги позивачки щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики ЄСПЛ.
Відповідач не надав будь-яких доказів, які спростували б зазначену позивачкою заборгованість з оплати праці.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів недостовірності відомостей, викладених в указаних документах, відповідач не надав суду доказів того, що на час складання цих документів відповідні посадові особи не мали повноважень, або підробки документів.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, доводам сторін, вірно встановивши фактичні обставини спору, зробив обґрунтовані висновки про те, що ОСОБА_1 підтвердила наявність заборгованості ТОВ «Кріс-Віт Україна» з виплати всіх сум при звільненні, будь-яких доказів проведення повного розрахунку з позивачкою в день її звільнення відповідач до суду не надав, тому висновки судів в цій частині позовних вимог відповідають вимогам закону.
Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні
Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України (у редакції на час звернення з позовом) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (така позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).
Верховний Суд неодноразово висловлював позицію про те, що за певних умов суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України (див., наприклад, пункт 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).
Верховним Судом вироблено підхід, при якому, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Вказані правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 лютого 2024 року у справі № 754/9761/21 та від 04 квітня 2024 року у справі № 201/8088/21.
Середній заробіток розраховується відповідно до правил, які передбачені у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
У абзаці 3 пункту 2 Розділу ІІ Порядку № 100 вказано, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Установивши, що в день звільнення 02 січня 2025 року позивачці не були виплачені всі належні від підприємства суми, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у визначеному позивачкою розмірі - 15 873,42 грн.
Такий розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 02 січня 2025 року до 26 березня 2025 року (день пред`явлення позову до суду) відповідачем не оспорюється та не перевищує розмір основної заборгованості товариства (112 807,92 грн), що б указувало на наявність підстав для зменшення відшкодування, визначеного на підставі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.
Підсумовуючи викладе, колегія суддів погоджується з висновками судів про наявність підстав для задоволення позову.
Доводи заявника про порушення його права на участь у розгляді справи судом першої інстанції та неможливість реалізації процесуальних прав у зв`язку з розглядом справи без участі представника ТОВ «Кріс-Віт Україна» є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи. Відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, а також про всі призначені судові засідання шляхом доставки відповідних судових повісток до електронного кабінету у підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС.
Колегія суддів враховує при цьому аргументи відзиву сторони позивачки на касаційну скаргу про те, що посилання відповідача на відсутність іншого представника, окрім директора, не може свідчити про порушення судом процесуальних прав ТОВ «Кріс-Віт Україна», оскільки належна організація представництва інтересів юридичної особи є виключно сферою відповідальності самого товариства.
ТОВ «Кріс-Віт Україна» не було позбавлене можливості здійснювати самопредставництво юридичної особи відповідно до частини третьої статті 58 ЦПК України.
Суд першої інстанції створив необхідні умови для реалізації відповідачем права надати особисті пояснення, заявити відповідні клопотання та реалізувати інші процесуальні права, зокрема на участь у судовому процесі із залученням перекладача. Зокрема, підготовчі судові засідання у справі неодноразово відкладалися саме з підстав неявки перекладача для директора відповідача.
Доводи касаційної скарги про те, що довідка від 03 січня 2025 року керівником ТОВ «Кріс-Віт Україна» не підписувалась та позивачці не видавалась, печаткою не скріплювалась, містить недостовірні дані, а насправді заборгованість відсутня - безпідставні, не підтверджені належними, допустимими, достатніми доказами, зводяться до припущень заявника й спростовуються матеріалами справи, а тому відхиляються Верховним Судом. Суду заборонено ухвалювати рішення на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Під час апеляційного перегляду справи суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржених судових рішень. Суди зробили обґрунтовані висновки по суті спору з урахуванням доказів, наданих сторонами.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Щодо відшкодування витрат, понесених ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції 
Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України визначено, що одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.
Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Відповідності до статті 26 Закону № 5076-VІ адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону № 5076-VI, згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Згідно зі статтею 30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.
Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно із частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Процесуальний кодекс побудовано за принципом універсальності процесуальних норм, відповідно подання доказів у підтвердження понесення сторонами судових витрат на професійну правничу допомогу на стадії касаційного перегляду справи, (якщо сторона бажає отримати за результатами розгляду справи у суді касаційної інстанції відшкодування таких витрат) повинно відбуватися з урахуванням положень частини восьмої статті 141 ЦПК України.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас, згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).
Така правова позиція висловлена Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
У поданому 25 травня 2026 року до суду касаційної інстанції відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 просила, зокрема, стягнути з ТОВ «Кріс-Віт Україна» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в суді касаційної інстанції у розмірі 15 000 грн. 
Разом з відзивом на касаційну скаргу представник позивачки надала суду копії ордеру про надання правничої допомоги ОСОБА_1 у Верховному Суді від 21 травня 2026 року № 1188127, договору про надання правничої (правової) допомоги від 01 січня 2025 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Міщук І. В., додаткових угод від 30 грудня 2025 року № 3 та від 14 травня 2026 року № 5 до договору про надання правничої допомоги від 01 січня 2025 року, платіжної інструкції від 25 травня 2026 року про сплату ОСОБА_1 15 000 грн згідно з договором про надання правничої допомоги від 01 січня 2025 року та додаткової угоди від 14 травня 2026 року № 5.
Беручи до уваги результати касаційного перегляду справи, враховуючи подані стороною позивачки докази щодо розміру витрат на правничу допомогу у суді касаційної інстанції, з огляду на відсутність заперечень відповідача проти заявленої суми витрат, враховуючи положення частини другої статті 141 ЦПК України, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, Верховний Суд вважає за необхідне стягнути з ТОВ «Кріс-Віт Україна» 15 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 в суді касаційної інстанції.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскільки колегія суддів встановила, що рішення місцевого суду та постанова апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, то відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України їх необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Керуючись статтями 141, 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кріс-Віт Україна» залишити без задоволення.
Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 жовтня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 24 березня 2026 року залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кріс-Віт Україна» на користь ОСОБА_1 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді касаційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді: Ю. В. Черняк 

Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник