П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2026 року м. Київ

Справа №757/37181/24-ц
Апеляційне провадження №22-ц/824/9373/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.
суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.
за участю секретаря Липченко О.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва про закриття провадження в частині позовних вимог, постановлену під головуванням судді Новака Р.В. 14 січня 2026 року в м. Київ,
у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємець ОСОБА_2 , фізичної особи-підприємець ОСОБА_3 про визнання договору оренди недійсним, усунення перешкод у користуванні приміщеннями шляхом виселення, заборону вчинення дій, 

В С Т А Н О В И В
Короткий зміст позовних вимог.

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся у суд із вищевказаним позовом, у якому з урахуванням заяв про зміну предмету позову від 04 листопада 2024 року та 19 листопада 2024 року просить: 
визнати недійсним договір оренди нежилих приміщень №01/10-21 від 01 жовтня 2021 року, укладений між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 ;
усунути перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні права користування та розпорядження нежилими приміщеннями №1, №2 та№3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») загальною площею 211,1 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2536345280000) у спосіб виселення фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 з нежилих приміщень №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») загальною площею 211,1 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2536345280000);
заборонити ФОП ОСОБА_2 передавати іншим особам у володіння та користування належні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності нежилі приміщення №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») загальною площею 211,1 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2536345280000) без попередньої письмової згоди ОСОБА_1 ;
визнати недійсним договір оренди нежилих приміщень №01/2/03-23 від 31 березня 2023 року укладений між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 ;
визнати недійсними договір оренди нежилих приміщень №01/03-23 від 31 березня 2023 року, що укладений між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 ;
вирішити питання судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 14 січня 2026 року клопотання представника відповідача ФОП ОСОБА_3 - адвоката Аксаітової М.Ю. про закриття провадження в частині позовних вимог - задоволено.
Провадження по справі №757/37181/24-ц за позовною заявою ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 про визнання договору оренди недійсним, усунення перешкод у користуванні приміщеннями шляхом виселення, заборону вчинення дій в частині позовних вимог щодо: 1) визнання недійсним договору оренди нежилих приміщень № 01/10-21 від 01 жовтня 2021 року, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 ; 2) визнання недійсним договору оренди нежилих приміщень № 01/2/03-23 від 31 березня 2023 року укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 ; 3) усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження нежилим приміщенням, загальною площею 125,6 кв.м., яке є частиною нежитлового приміщення загальною площею 217 кв.м., що розташоване на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_1 у спосіб виселення ФОП ОСОБА_3 з нежилих приміщень; 4) заборони ФОП ОСОБА_2 передавати іншим особам у володіння та користування належне ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на справі спільної власності нежиле приміщення, загальною площею 125,6 кв.м., яке є частиною нежитлового приміщення загальною площею 217 кв.м., що розташоване на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_1 - закрито.
Ухвала мотивована тим, що оскільки оспорювані договори оренди нежилих приміщень № 01/10-21 від 01 жовтня 2021 року та № 01/2/03-23 від 31 березня 2023 року припинили свою дію й позивач як зареєстрований власник частини приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , самостійно розпорядився зазначеною частиною приміщення, а тому в цій частині між сторонами відсутній спір.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги.

Не погодився із ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 , його представником - адвокатом Леськовим В.П. подано апеляційну скаргу, в якій заначено, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою та постановлена з порушенням норм процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги вказано, що закриваючи провадження в частині вимог районний суд не врахував, що ФОП ОСОБА_3 незаконно, без згоди позивача користувалась спірними приміщеннями, неправомірно привласнюючи на підставі оспорюваних договорів з 01 жовтня 2021 року доходи сплачені третіми особами за користування належним позивачу нерухомим майном. Тобто між сторонами існують неврегульовані питання щодо користування спірними приміщеннями, а тому ухвала суду суперечить п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
Посилається на те, що закриваючи провадження у справі в частині усунення перешкод у користуванні його частиною приміщень, суд першої інстанції перешкодив позивачу звертатися з позовом в порядку ст.ст. 386, 391 ЦК України, у випадку повторних порушень ОСОБА_2 його прав на спірні приміщення, а також позбавив права розпоряджатися його майном. 
Звертає увагу, районний суд закриваючи провадження визначив площу частки спірних приміщень 125,6 кв.м., що не відповідає офіційним даним.
На підставі викладеного, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_3 її представник - адвокат Аксаітова М.Ю. просить законну та обґрунтовану ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу доводи, якої є безпідставними залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Леськов В.П. просив апеляційну скаргу задовольнити з підстав наведених в ній. 
Представник ФОП ОСОБА_2 - адвокат Калинич М. заперечувала проти апеляційної скарги та просила в її задоволенні відмовити.
ФОП ОСОБА_3 та її представник в судове засідання не з`явилися, судом про розгляд справи повідомлялися належно, тому їх неявка, згідно з ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів виходить з такого.

Фактичні обставини справи.

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та з урахуванням заяв про зміну предмету позову просить:
визнати недійсним договір оренди нежилих приміщень №01/10-21 від 01 жовтня 2021 року;
усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження нежилими приміщеннями №1, №2 та №3 (групи приміщень №29) (в літ. «А») загальною площею 211,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , у спосіб виселення ФОП ОСОБА_3 ;
заборонити ФОП ОСОБА_2 передавати іншим особам у володіння та користування зазначені приміщення без попередньої письмової згоди ОСОБА_1 ;
визнати недійсним договір оренди нежилих приміщень №01/2/03-23 від 31 березня 2023 року;
визнати недійсним договір оренди нежилих приміщень №01/03-23 від 31 березня 2023 року.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції представником відповідача ФОП ОСОБА_3 адвокатом Аксаітовою М.Ю. заявлено клопотання про закриття провадження в частині позовних вимог.
Клопотання обґрунтовано відсутністю предмета спору (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України), оскільки оспорюваний договір № 01/10-21 від 01 жовтня 2021 року припинив свою дію 01 вересня 2024 року, а оспорюваний договір № 01/2/03-23 від 31 березня 2023 року припинив свою дію 28 лютого 2025 року. Крім того, надано копію договору № 124/1/2025 оренди нежитлового приміщення від 01 березня 2025 року, укладеного між співвласниками майна ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 та ПАТ «КБ «АКОРДБАНК», за яким вказане приміщення площею 125,6 кв.м (що є частиною приміщень загальною площею 211,1 кв.м) передано в оренду банку. На думку відповідача, передача майна новому орендарю свідчить про самостійне розпорядження позивачем своєю часткою майна та про відсутність будь-яких перешкод чи правового спору в цій частині.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 14 січня 2026 року клопотання представника відповідача задоволено та закрито провадження у справі №757/37181/24-ц в частині позовних вимог щодо:
визнання недійсним договору оренди №01/10-21 від 01 жовтня 2021 року;
визнання недійсним договору оренди №01/2/03-23 від 31 березня 2023 року;
усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження нежилим приміщенням, загальною площею 125,6 кв.м., яке є частиною нежитлового приміщення загальною площею 217 кв.м., у спосіб виселення ФОП ОСОБА_3 ;
заборони ФОП ОСОБА_2 передавати іншим особам у володіння та користування належне на праві спільної власності нежиле приміщення загальною площею 125,6 кв.м., яке є частиною нежитлового приміщення загальною площею 217 кв.м.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що оскільки оспорювані договори оренди №01/10-21 та №01/2/03-23 припинили свою дію, а позивач самостійно розпорядився частиною приміщення площею 125,6 кв.м., передавши її в оренду третій особі ПАТ «КБ «АКОРДБАНК», у цій частині, а також в частині похідних вимог про усунення перешкод у користуванні та заборону вчинення дій щодо площі 125,6 кв.м між сторонами відсутній спір на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Застосовані норми права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, далі - Конвенція). Зокрема, ЄСПЛ зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року в справі № 638/3792/20 зроблено висновок, що суд закриває провадження в справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.
Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України дає підстави для висновку, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема, у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).
Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.
Такі ж висновки містять постанови Верховного Суду від 05 листопада 2025 року у справі № 462/8477/24, від 13 листопада 2025 року в справі № 278/330/14-ц та інші.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд

З наведених обставин справи вбачається, що на момент подання позову предмет спору існував, оскільки позивач оскаржує конкретні дії відповідачів щодо укладення та виконання правочинів без його згоди як співвласника. Наявність чинного правового конфлікту між сторонами стосовно правомірності цих дій у минулому періоді свідчить про те, що предмет спору не припинив свого існування і після відкриття провадження у справі, що виключає можливість застосування п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
При цьому у даній справі відповідачі позовні вимоги заперечують, а порушені права позивача за минулий період дії оспорюваних договорів ними добровільно відновлені не були. Позивач обґрунтовує позов тим, що ФОП ОСОБА_3 незаконно, без його згоди користувалася спірними приміщеннями, а доходи від оренди за період з 01 жовтня 2021 року привласнювалися неправомірно. Наявність невирішених матеріальних питань щодо використання спільного майна в минулому свідчить про те, що предмет спору є реальним та чинним.
Обґрунтовуючи відсутність предмета спору, суд першої інстанції послався на те, що оспорюваний договір № 01/10-21 припинив свою дію 01 вересня 2024 року, а договір № 01/2/03-23 припинив дію 28 лютого 2025 року. Проте суд першої інстанції не врахував, що припиненні дії вказаних договорів відбулося після звернення до суду з позовом. 
Крім того, суд першої інстанції помилково ототожнив цивільно-правові наслідки припинення дії договору в часі із наслідками визнання правочину недійсним. Позивач оспорює правомірність укладення вказаних договорів оренди з моменту їх підписання, тобто з 2021 та 2023 років. Сплив строків дії цих договорів припиняє зобов`язання сторін лише на майбутнє, проте не вирішує питання правових наслідків, що мали місце за час їх фактичного виконання. 
Позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном у спосіб виселення ФОП ОСОБА_3 , мали похідний характер від вимог про визнання договорів оренди недійсними.
Факт укладення позивачем нового договору № 124/1/2025 з ПАТ «КБ «АКОРДБАНК» свідчить про врегулювання порядку користування майном на даний час, але не вказує на відсутність матеріального спору щодо правомірності дій відповідачів на час звернення до суду з позовом.
Не можна погодися й з висновком суду про закриття провадження в частині позовної вимоги про заборону ФОП ОСОБА_2 передавати спірні приміщення без згоди позивача, оскільки ця вимога заявлена позивачем з огляду на наявність порушення його прав як співвласника та направлена на запобігання порушення цього права в майбутньому. Але її вирішення залежить від результату вирішення інших вимог.
Враховуючи, що предметом позову є питання дійсності договорів, питання правових наслідків виконання цих договорів, то не можна стверджувати про відсутність предмету спору. А тому висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для закриття провадження у справі слід визнати необґрунтованими.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення незаконної ухвали.
Враховуючи, що суд першої інстанції при постановленні ухвали від 14 січня 2026 року порушив норми процесуального права, припустився суперечливості у висновках, не врахував правові висновки Верховного Суду щодо застосування пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до Печерського районного суду міста Києва для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14 січня 2026 року - скасувати,направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова 

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 03 серпня 2026 року.