ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 639/1546/18
провадження № 61-11854св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., 
Ситнік О. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 2 лютого 2023 року, додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 березня 2023 року, ухвалені у складі судді Баркової Н. В., постанову Харківського апеляційного суду від 4 липня 2023 року та додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 25 липня 2023 року, ухвалені колегією у складі суддів Бурлаки І. В., Маміної О. В., Яцини В. Б.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування та усунення перешкод в користуванні майном.
Позов обґрунтований тим, що сторони є співвласниками квартири 
АДРЕСА_1 . Їй належить 1/2 частка вказаної квартири внаслідок приватизації та у порядку спадкування після батьків, а власником іншої 1/2 частки квартири є її брат - ОСОБА_2 .
Відповідач перешкоджає їй в користуванні квартирою, а саме: не надає ключі, не пускає до квартири, користується квартирою одноосібно. Крім того, щодо ОСОБА_2 було відкрито кримінальне провадження за самоуправство.
За таких обставин, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просила встановити порядок користування трикімнатною квартирою 
АДРЕСА_1 , за яким: 
- виділити їй у користування житлову кімнату «7» площею 17 кв. м, вбудовану 
шафу «9» площею 0,8 кв. м та лоджію до житлової кімнати «7» площею 3,1 кв. м; 
- виділити у користування ОСОБА_2 житлову кімнату «6» площею 12,7 кв. м, житлову кімнату «8» площею 11 кв. м та лоджію до житлової кімнати «8» 
площею 3,1 кв. м; 
- виділити у спільне користування сторін приміщення: коридор «1» 
площею 11,3 кв. м, вбиральню «2» площею 1,1 кв. м, ванну кімнату «3» 
площею 2,5 кв. м, кухню «4» площею 8,3 кв. м, вбудовану шафу «5» площею 0,8 кв. м, а також усунути перешкоди у користуванні вказаною квартирою та зобов`язати 
ОСОБА_2 передати їй комплект ключів від квартири.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 2 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Встановлено порядок користування сторонами квартирою 
АДРЕСА_1 , за яким: 
- виділено у користування ОСОБА_1 житлову кімнату «7» площею 17 кв. м та лоджію площею 1,55 кв. м до цієї кімнати, вбудовану шафу «9» площею 0,8 кв. м, вбудовану шафу «5» площею 0,8 кв. м; 
- залишено у користуванні ОСОБА_2 житлову кімнату «6» 
площею 12,7 кв. м, житлову кімнату «8» площею 11 кв. м та лоджію 
площею 1,55 кв.м до цієї кімнати; 
- залишено у спільному користуванні співвласників наступні приміщення: коридор «1» площею 11,3 кв. м, вбиральню «2» площею 1,1 кв. м, ванну кімнату «3» 
площею 2,5 кв. м та кухню «4» площею 8,3 кв. м. 
Усунено ОСОБА_1 перешкоди у користуванні трикімнатною квартирою 
АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання 
ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 комплект ключів від квартири для виготовлення їх дублікатів. 
Відмовлено у задоволенні позову в іншій частині. 
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 650 грн у відшкодування судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони є співвласниками спірної квартири та у них існує спір щодо порядку користування нею. Заявлений у позові порядок користування квартирою не повністю відповідає викладеному у висновку судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 8 квітня 
2019 року № 24937/6920 єдиному можливому порядку користування квартирою, оскільки вбудована шафа «5» не віднесена експертом до приміщень, які залишаються в спільному користуванні співвласників, а її запропоновано залишити у користуванні ОСОБА_1 . Оскільки відступлення від запропонованого у висновку експертизи варіанта користування квартирою призведе до більшої невідповідності ідеальним часткам співвласників у праві власності, місцевий суд дійшов висновку про встановлення порядку користування між співвласниками без такого відступлення.
Суд зауважив, що, не погоджуючись з визначеним експертизою порядком користування спірною квартирою, ОСОБА_2 не запропонував альтернативний порядок користування та не надав доказів в обґрунтування своєї позиції.
Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 березня 
2023 року стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7 150 грн у відшкодування судових витрат, пов`язаних з проведення експертизи та 
10 357,50 грн - у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, місцевий суд виходив з доведеності понесених позивачем витрат за проведення судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 7 150 грн. Крім того, суд стягнув понесені 
ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, зменшивши їх 
до 10 357,50 грн у зв`язку з тим, що представник позивача не брав участі у двох судових засіданнях, вартість яких визначено у додатковій угоді до договору про надання правничої допомоги у розмірі 1 750 грн.
Постановою Харківського апеляційного суду від 4 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 2 лютого 2023 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 березня 2023 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду про часткове задоволення позову з огляду на те, що права ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у користуванні спірною квартирою є рівними і добровільної згоди щодо порядку такого користування вони не досягли. При цьому права відповідача не порушені, оскільки йому виділено у користування приміщення у спірній квартирі, площа яких на 4,45 кв. м перевищує площу його ідеальної частки.
Встановивши, що ОСОБА_2 перешкоджає ОСОБА_1 у користуванні спільною квартирою, не надає їй ключів, суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про усунення позивачу перешкод у користуванні майном шляхом зобов`язання відповідача надати їй комплект ключів для виготовлення дублікатів.
Апеляційний суд зауважив, що дружина та діти відповідача не є співвласниками спірної квартири, тому рішенням суду першої інстанції їх права не порушуються, оскільки ОСОБА_3 вправі надати їм у користування квартиру у межах частки, виділеної йому в користування у визначеному порядку.
В частині вирішення питання розподілу судових витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, та витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи, апеляційний суд погодився з оцінкою місцевого суду наданих доказів на підтвердження цих витрат.
Додатковою постановою Харківського апеляційного суду від 25 липня 2023 року стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 178 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції.
Апеляційний суд стягнув витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції зменшивши їх розмір на 2 500 грн, оскільки адвокат позивача не брав участі у судовому засіданні 23 травня 2023 року, за яке йому сплачено вказані кошти. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
3 серпня 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 2 лютого 2023 року, додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 березня 2023 року, постанову Харківського апеляційного суду від 4 липня 2023 року та додаткову постанову Харківського апеляційного суду 
від 25 липня 2023 року, ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами першої та апеляційної інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах:
- від 12 вересня 2018 року у справі № 654/761/15-ц (провадження № 61-3963св18), про те, що за статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, і є непорушним;
- від 15 квітня 2020 року у справі № 352/1380/15-ц (провадження № 61-19373св19), за якою позов про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном підлягає задоволенню, якщо позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Законний власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні таким майном шляхом зобов`язання відповідача надати безперешкодний доступ до цього майна;
- від 4 квітня 2018 року у справі № 161/14390/16-ц (провадження № 61-3768св18) та від 7 червня 2018 року у справі № 725/5551/16-ц (провадження № 61-9600св18), про те, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав, а саме позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном;
- від 5 вересня 2022 року у справі № 569/2864/20 (провадження № 61-3493св22), від 19 січня 2022 року у справі № 727/10631/20 (провадження № 61-11398св21), про те, що стаття 391 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Заявник вважає, що долучений до матеріалів справи його лист, направлений позивачу у 2018 році, про вирішення питання щодо розподілу часток спірної квартири, підтверджує тривале непроживання ОСОБА_1 у спірній квартирі, вільний доступ до квартири та неутримання нею такого майна.
Суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на аргументи заявника про наявність у позивача ключів від квартири та незмінність замків на вхідних дверях.
Зазначає про штучність спору та порушення позивачем частини другої 
статті 16 ЦПК України.
Заявник вказує, що докази відносно звернень ОСОБА_1 до правоохоронних органів не підтверджують створення ним перешкод у користуванні квартирою, оскільки за відповідними заявами закрито провадження у зв`язку з відсутність складу правопорушень у діях ОСОБА_2 . Вказані докази свідчать лише про створення конфлікту позивачем. 
Позивач не була присутня під час подій, відображених у протоколі від 17 травня 
2021 року, та відсутні свідки цих подій. Вказаний протокол не підтверджує факту подій, викладених у ньому, оскільки він складений представником ОСОБА_1 - адвокатом Кареловим К. Ю., який є упередженою особою.
Встановлений судами порядок користування вбудованими шафою «9» 
площею 0,8 кв. м та шафою «5» площею 0,8 кв. м суперечать частинам першій та другій статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», оскільки вони знаходяться у допоміжних (нежитлових) приміщеннях. 
На думку заявника, суди не врахували факту проживання у квартирі його дружини та трьох дітей і визначений порядок користування призводить до погіршення їх житлових умов у зв`язку зі зменшенням житлової площі.
Зазначає про безпідставне з нього стягнення судом першої інстанції судового збору у розмірі 4 650 грн, оскільки за дві позовні вимоги немайнового характеру, пред`явлені у 2018 році, за Законом України «Про судовий збір» позивач мала сплатити судовий збір у розмірі 1 409,60 грн. При цьому надмірно сплачений судовий збір підлягає поверненню судом позивачу на підставі відповідного клопотання, а не відшкодуванню за рахунок відповідача.
В частині оскарження додаткового рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 березня 2023 року вказує, що суд не врахував присутність представника позивача лише на двох судових засіданнях, а саме 13 вересня 2021 року 
та 2 вересня 2022 року. При цьому заява про долучення доказів на підтвердження понесених судових витрат позивачем подана до суду 8 лютого 2023 року, тобто з пропуском строку, передбаченого частиною восьмою статті 141 ЦПК України.
Крім того, в порушення статті 270 ЦПК України, додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 25 липня 2023 року ухвалено колегією суддів у складі, відмінному від складу, який ухвалив постанову від 4 липня 2023 року.
Крім того, 27 грудня 2024 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку поза строком, визначеним статтею 398 ЦПК України подав до Верховного Суду доповнення до касаційної скарги, які суд залишає без розгляду.
Позиція інших учасників 
11 грудня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Зінов`єва А. Ю. направила до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Вказує про законність та обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій та безпідставність вимог скарги.
Відзив поданий з дотриманням вимог встановлених статтею 395 ЦПК України.
Крім того, 26 січня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Зінов`єва А. Ю. направила до Верховного Суду заперечення на доповнення до касаційної скарги ОСОБА_2 .
Оскільки доповнення до касаційної скарги  ОСОБА_2 підлягають залишенню без розгляду, подані заперечення суд касаційної інстанції також залишає без розгляду.
Провадження у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції. 
Підставою відкриття касаційного провадження у справі були доводи заявника про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 654/761/15-ц (провадження № 61-3963св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 352/1380/15-ц (провадження № 61-19373св19), від 4 квітня 2018 року у справі № 161/14390/16-ц (провадження № 61-3768св18), від 7 червня 2018 року у справі № 725/5551/16-ц (провадження № 61-9600св18), від 5 вересня 2022 року у справі № 569/2864/20 (провадження № 61-3493св22), від 19 січня 2022 року у справі № 727/10631/20 (провадження № 61-11398св21) (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України).
Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи 
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2 є співвласниками квартири  АДРЕСА_1 .
Зі свідоцтва про право власності на житло від 6 травня 1998 року № НОМЕР_1 суди встановили, що вказана квартира належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
13 вересня 2017 року ОСОБА_1 набула право власності на 1/12 частку зазначеної квартири в порядку спадкування за законом після ОСОБА_5 , який помер 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на 2/12 частки цієї квартири - у порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Суди встановили, що ОСОБА_1 фактично є власником 1/2 частки спірної квартири. Іншим співвласником спірної квартири є брат позивача - ОСОБА_2 , який набув право власності на 1/2 частку зазначеної квартири у порядку спадкування після батьків.
Місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано у квартирі  АДРЕСА_1 .
Зі змісту листа ОСОБА_2 , направленого ОСОБА_1 у 2018 році, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що відповідач пропонував добровільно вирішити питання щодо перерозподілу часток у праві власності на спірну квартиру в декількох варіантах.
У подальшому ОСОБА_2 звертався з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та визнання права власності. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 червня 2020 року 
у справі № 639/1419/19, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 15 березня 2021 року та постановою Верховного Суду 
від 27 січня 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.
20 лютого 2018 року ОСОБА_1 зверталась до Новобаварського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, а саме щодо хуліганських дій та привласнення належного їй майна ОСОБА_2 . У подальшому    ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення за вказаним повідомленням.
Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкові від 20 березня 
2018 року скаргу ОСОБА_1 задоволено та зобов`язано начальника слідчого відділу Новобаварського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за повідомленням ОСОБА_1 про злочин протягом 24 годин з моменту отримання копії такої ухвали.
Постановою слідчого Новобаварського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області від 28 травня 2018 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27 березня 
2018 року за № 12018220500000622, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.
З наданого представником позивача протоколу фіксації подій від 17 травня 
2021 року суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 17 травня 2021 року 
о 20 год15 хв адвокат Карелов К. Ю. та ОСОБА_1 прибули до спірної 
квартири № 17 з метою отримати до неї доступ. Ключів від вхідних дверей 
у ОСОБА_1 не було, тому вона подзвонила у двері, проте двері не відчинили. 
17 травня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до начальника Відділу 
поліції № 1 Харківського районного управління поліції № 3 Головного управління Національної поліції в Харківській області із заявою, у якій просила вжити заходів щодо її рідного брата ОСОБА_2 , який обмежив її у користуванні спільною квартирою, відмовляє у наданні ключів, чим вчиняє домашнє насильство.
За результатами розгляду матеріалів за заявою ОСОБА_1 від 17 травня 
2021 року старшим дільничним офіцером поліції складено довідку, з якої суди встановили, що під час телефонних дзвінків ОСОБА_2 він повідомив, що на теперішній час судом вирішується справа щодо користування спірною квартирою, пообіцяв прибути для надання письмових пояснень, однак за викликом не прибув. Також дільничний офіцер поліції здійснив вихід до спірної квартири з метою опитування ОСОБА_2 , однак двері ніхто не відчинив.
Висновком судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи, складеного експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені Засл. проф. М. С. Бокаріуса від 8 квітня 2019 року № 24937/6920, на розгляд суду запропоновано один варіант порядку користування спірною квартирою з відступом від ідеальних часток співвласників і без проведення переобладнань, оскільки неможливо встановити варіант порядку користування квартирою відповідно до ідеальних часток співвласників. 
Запропонований такий варіант порядку користування квартирою:
- першому співвласнику ( ОСОБА_1 ) на 1/2 частку пропонується виділити в індивідуальне користування: житлову кімнату «7» площею 17 кв. м, лоджію 
площею 1,55 кв. м, вбудовану шафу «5» площею 0,8 кв. м, вбудовану шафу «9» площею 0,8 кв. м. Усього першому співвласнику ( ОСОБА_1 ) пропонується виділити в користування приміщення загальною площею 29,85 кв. м, що 
на 4,45 кв. м (34,3-29,85) менше розміру її частки;
- другому співвласнику ( ОСОБА_2 ) на 1/2 частку пропонується виділити в індивідуальне користування: житлову кімнату «6» площею 12,7 кв м, житлову кімнату «8» площею 11 кв. м, лоджію площею 1,55 кв. м. Усього другому співвласнику пропонується виділити в користування приміщення загальною площею 38,75 кв. м, що на 4,45 кв. м (38,75-34,3) більше розміру його частки;
- у спільному користуванні співвласників залишаються: коридор «1» 
площею 11,3 кв. м, вбиральня «2» площею 1,1 кв. м, ванна кімната «3» 
площею 2,5 кв. м, кухня «4» площею 8,3 кв. м. 

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, якими керується суд при ухваленні постанови 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, відзив на неї, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України та частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається
в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та
гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і
природні якості землі.
Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать
права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).
Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності
є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави
для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод
у користуванні власністю.
Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга 
статті 89 ЦПК України).
Встановивши, що співвласниками квартири АДРЕСА_1 є сторони у справі з частками у власності по 1/2 у кожного і позивач як співвласник майна має право користуватися та розпоряджатися спірною квартирою, проте відповідач чинить їй перешкоди у користуванні цим майном, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про задоволення вимог про усунення перешкод 
у користуванні вказаним житловим приміщенням шляхом зобов`язання 
ОСОБА_2 передати позивачу комплект ключів від квартири для виготовлення їх дублікатів.
Разом з тим, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано встановив порядок користування квартирою
АДРЕСА_1 у відповідності до висновку судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 24937/6920, складеного експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз 
імені Засл. проф. М. С. Бокаріуса 8 квітня 2019 року.
Місцевий суд врахував, що відповідач не запропонував інший порядок користування цією квартирою і не надав іншого висновку судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи на спростування висновків судів першої та апеляційної інстанцій про визначення саме такого порядку користування спірним нерухомим майном.
Так, відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть
домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою
спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання
йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка
відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі
неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які
володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної
компенсації.
Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою
власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної
часткової власності.
Тлумачення статті 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення
у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним
є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при
виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення
порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок
користування може встановити суд.
Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру
їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України 
від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 та у постанові від 5 червня 
2025 року у справі № 677/1363/22 (провадження № 61-8567св24).
Враховуючи розмір житлової площі спірної квартири, а також приймаючи до уваги, що кожна з жилих кімнат є ізольованою, їх площа майже відповідає розміру часток сторін у праві власності на спірну квартиру і запропонований експертом варіант користування вказаною квартирою не буде порушувати права відповідача як співвласника, який самостійно його погодити не бажає, суд першої інстанції, з висновками з яким погодився і апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що позов у цій частині вимоги є обґрунтованим та підлягають задоволенню.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про вихід судами за межі позовних вимогу зв`язку з тим, що фактично виділили у власність позивача 1/2 частку спірної квартири за обставин належності цієї частки до спільної сумісної власності сторін, оскільки визначення порядку користування квартирою не є поділом майна в натурі, не передбачає фізичне розділення об`єкта на окремі частини, кожна з яких стає самостійною одиницею власності, а лише встановлює, як співвласники будуть користуватися вже існуючим майном, не змінюючи права власності на нього.
Тривале непроживання ОСОБА_1 у спірній квартирі не є підставою для відмови у встановленні порядку користування нею за встановлених обставин існування перешкод у такому користуванні, що вчиняються відповідачем.
Аргументи ОСОБА_2 про наявність у позивача ключів від квартири та незмінність замків на вхідних дверях не спростовані належними та допустимими доказами.
Доводи касаційної скарги, про те що звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів не підтверджують створення ним перешкод у користуванні квартирою фактично зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 
89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
Аргументи про те, що протокол фіксації подій від 17 травня 2021 року не підтверджує створення відповідачем перешкод у користуванні квартирою, також зводиться до переоцінки доказів. При цьому суди дослідили такий протокол у сукупності з іншими долученими до справи доказами.
Суд касаційної інстанції відхиляє доводи скарги про безпідставне встановлення порядку користування вбудованими шафою «9» площею 0,8 кв. м та шафою «5» площею 0,8 кв. м., оскільки матеріали справи не містять доказів, що зазначені приміщення є допоміжними, тому положення Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» не поширюються на спірні правовідносини.
Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що дружина та діти відповідача не є співвласниками спірної квартири, отже рішенням суду їх права не порушуються, тому відповідні доводи касаційної скарги не впливають на правильність вирішення справи.
Наведені у касаційній скарзі доводи в частині розгляду справи по суті були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 654/761/15-ц (провадження № 61-3963св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 352/1380/15-ц (провадження № 61-19373св19), від 4 квітня 2018 року у справі № 161/14390/16-ц (провадження № 61-3768св18), від 7 червня 2018 року у справі № 725/5551/16-ц (провадження № 61-9600св18), від 5 вересня 2022 року у справі № 569/2864/20 (провадження № 61-3493св22), від 19 січня 2022 року у справі № 727/10631/20 (провадження № 61-11398св21), є необґрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення справи по суті та постанови апеляційного суду в цій частині, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги у вказаній частині без задоволення, а оскаржуваних судових рішень у відповідній частині без змін.
Проте знайшли своє підтвердження аргументи скарги про безпідставне стягнення судом першої інстанції з нього на користь позивача сплаченого судового збору у розмірі 4 650 грн з огляду на таке.
Позов про встановлення порядку користування та усунення перешкод в користуванні майном у ційсправі поданий у 2018 році.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» з 1 січня 2018 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 1 762,00 грн.
Згідно з підпунктом 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» у редакції Закону, чинній на час подання позову, за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору 
становила 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (704,80 грн).
Оскільки позов містить 2 немайнові вимоги, за його подання підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1 409,60 грн (704,8 грн*2). 
Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду у разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом (пункт 1 
частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір»).
Однак заявник не зверталася до суду першої інстанції з відповідним клопотанням про повернення судового збору (надмірно сплаченого), а просила стягнути з відповідача весь розмір сплаченого судового збору.
При цьому апеляційна скарга містила вказані доводи, які суд апеляційної інстанції залишив поза увагою.
За таких обставин рішення місцевого суду підлягає зміні в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 650 грн сплаченого судового збору шляхомзменшення його розміру до 1 409,60 грн.
Крім того, обґрунтованими є доводи касаційної скарги в частині оскарження додаткового рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 березня 2023 року та постанови Харківського апеляційного суду від 4 липня 2023 року 
щодо результатів перегляду вказаного додаткового рішення суду.
Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частини перша та друга статті 137 ЦПК України).
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу (стаття 246 ЦПК України).
Отже, для відшкодування витрат на професійну правову допомогу учасник справи зобов`язаний надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву та подала попередній розрахунок таких витрат.
Водночас суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання.
Вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити в зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються у спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.
Виходячи зі змісту частини восьмої статті 141 ЦПК України, сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду; по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.
Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 5 квітня 2023 року 
у справі № 202/2163/21 (провадження № 61-11823св22).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 квітня 2025 року в справі № 542/937/23 (провадження № 61-2239св25) зазначено, що «потрібно розрізняти наслідки своєчасного неподання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів на підтвердження їх розміру, та загальні правила розподілу судових витрат за результатами розгляду справи. Неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Неподання стороною доказів у підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду».
У справі, яка переглядається касаційним судом, вимога щодо розподілу судових витрат, понесених позивачем у суді першої інстанції, заявлена в позові та у заяві про зміну предмета позову.
8 лютого 2023 року представник позивача - адвокат Карелов К. Ю. направив до суду першої інстанції електронною поштою заяву про розрахунок витрат, які позивач сплатила у зв`язку з розглядом справи, та доказів на підтвердження їх розміру. У вказаній заяві просив відшкодувати витрати на професійну правничу допомогу та витрати на проведення експертизи. Оскільки суд першої інстанції ухвалив 
рішення 2 лютого 2023 року, вказана заява разом із доказами на підтвердження понесених судових витрат подана з пропуском строку передбаченого частиною восьмої статті 141 ЦПК України.
Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції залишив поза увагою, що незаявлення до ухвалення судового рішення про необхідність розподілу витрат та про подання відповідних доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат.
За таких обставин суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволені заяви про відшкодування судових витрат на експертизу та на професійну правничу допомогу. 
Тому додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 березня 2023 року та постанова Харківського апеляційного суду від 4 липня 2023 року 
в частині перегляду вказаного додаткового рішення підлягають скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про відшкодування витрат на проведення експертизи та на професійну правничу допомогу.
Аргументи заявника про ухвалення апеляційним судом додаткового судового рішення складом суду, відмінним від складу суду, що ухвалив постанову, не свідчить про ухвалення додаткової постанови неналежним складом суду та не є підставою для скасування додаткової постанови, оскільки:
- відповідно до протоколупередачі судової справи раніше визначеному складу суду від 5 липня 2023 року у справі № 646/1546/18 за заявою адвоката Карелова К. Ю., який діяв в інтересах ОСОБА_1 , про ухвалення додаткового рішення передано колегії у складі суддів Бурлаки І. В. (головуючий суддя-доповідач), Яцини В. Б., Маміної О. В. (т.2, а. с. 103);
- 10 липня 2023 року в. о. керівника апарату Харківського апеляційного суду видав розпорядження № 1751 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи», в якому зазначено що заяву про ухвалення додаткового рішення помилково передано до розгляду колегії суддів у вказаному складі, оскільки постанова Харківського апеляційного суду ухвалена колегією у складі суддів Бурлаки І. В. (головуючий суддя-доповідач), Яцини В. Б., Мальованого Ю. М. 
(т.2 а.с. 106);
- відповідно до протоколупередачі судової справи раніше визначеному складу суду від 10 липня 2023 року у справі № 646/1546/18 за заявою адвоката Карелова К. Ю., який діяв в інтересах ОСОБА_1 , про ухвалення додаткового рішення передано колегії у складі суддів Бурлаки І. В. (головуючий суддя-доповідач), Яцини В. Б., Мальованого Ю. М. (т.2, а. с. 106);
- ухвалою Харківського апеляційного суду від 10 липня 2023 року розгляд вказаної заяви про ухвалення додаткового рішення призначено на 10 год30 хв 25 липня 2023 року;
- 19 липня 2023 року розпорядженням № 1954 в. о. керівника апарату Харківського апеляційного суду «Щодо повторного автоматизованого розподілу справи» у зв`язку з перебуванням судді Мальованого Ю. М. у відпустці відповідно 
до підпункту 2.3.25 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 2 квітня 
2015 року № 25 (чинного на час видання розпорядження), зобов`язано провести повторний автоматизований розподіл справи № 646/1546/18 у частині заміни судді Мальованого Ю. М. (т. 2, а.с. 111).
- на підставі вказаного розпорядження 19 липня 2023 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, згідно з протоколом якого для розгляду заяви адвоката Карелова К. Ю., який діяв в інтересах ОСОБА_1 , про ухвалення додаткового рішення у справі № 646/1546/18 визначено склад суду Бурлака І. В. (головуючий суддя-доповідач), судді Яцина В. Б. і Маміна О. В. (т. 2, 
а. с. 209);
- відповідно до підпункту 2.3.25 пункту 2.3 чинного на той час Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 2 квітня 2015 року № 25, у разі неможливості продовження розгляду справи одним із суддів-членів колегії (призов на військову службу, відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами, довготривале перебування на лікарняному або у відпустці тощо) заміна судді-члена колегії здійснюється автоматизованою системою на підставі мотивованого розпорядження керівника апарату суду (або уповноваженої ним особи) на виконання службової записки судді-доповідача у справі з метою дотримання передбаченого законом строку розгляду цієї справи у порядку, зазначеному в підпункті 2.3.23 пункту 2.3 цього Положення;
- заміна складу суду під час розгляду апеляційним судом заяви адвоката 
Карелова К. Ю., який діяв в інтересах ОСОБА_1 , про ухвалення додаткового рішення у справі № 646/2754/20 була проведена Харківським апеляційним судом згідно з вимогами Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 2 квітня 2015 року № 25.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування додаткової постанови апеляційного суду, оскільки, ухвалюючи додаткову постанову, суд апеляційної інстанції встановив фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та ухвалив зазначене судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги у відповідній частині без задоволення, а додаткової постанови апеляційного суду без змін.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Якщо судове рішення переглянуте в передбачених статтею 400 ЦПК України межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а таке судове рішення - без змін.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про:
- часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 ;
- скасування додаткового рішення Жовтневого районного суду м. Харкова 
від 29 березня 2023 року та постанови Харківського апеляційного суду від 4 липня 2023 року в частині перегляду вказаного додаткового рішення суду щодовідшкодування витрат на проведення експертизи та витрат на професійну правничу допомогу з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні заяви про відшкодування вказаних витрат;
- зміну рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 2 лютого 2023 року та постанови Харківського апеляційного суду від 4 липня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 650 грн у відшкодування судового збору шляхом зменшення суми стягнення до 1 409,60 грн;
- залишення без змін рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 2 лютого 2023 року, постанови Харківського апеляційного суду від 4 липня 2023 року в частині перегляду рішення місцевого суду та додаткової постанови Харківського апеляційного суду від 25 липня 2023 року.
Щодо судових витрат
Згідно з частинами першою, другою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки суд дійшов висновку про зміну та скасування вказаних судових рішень виключно в частині розподілу судових витрат, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 2 лютого 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 4 липня 2023 року в частині відшкодування судового збору змінити, зменшивши розмір судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , з 4 650 грн до 1 409,60 грн.
Скасувати додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова 
від 29 березня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 4 липня 2023 року в частині перегляду цього додаткового рішення суду і ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Відмовити у задоволенні заяви Карелова Костянтина Юрійовича , який діє в інтересах ОСОБА_1 , про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13 857,50 грн та витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 7 150 грн.
В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 2 лютого 
2023 року, постанову Харківського апеляційного суду від 4 липня 2023 року, а також додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 25 липня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: 	І. М. Фаловська  В. М. Ігнатенко  С. О. Карпенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік