ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА _01054, _м.Київ, _вул.Б.Хмельницького,44-В, _тел. _(044) _334-68-95, _E-mail: _inbox@ki.arbitr.gov.ua
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
13.08.2026 | Справа № 910/6216/26

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., розглянувши матеріали справи 
за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (01054, м. Київ, вул. Франка Івана, 5, ідентифікаційний код 40538421)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "А.В.К." (02125, м. Київ, просп. Воскресенський, 34/2, ідентифікаційний код 30179658)
про стягнення 408 413, 14 грн,

Представники сторін: не викликались

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва звернулось Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (далі - позивач) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "А.В.К." (далі - відповідач) про стягнення 408 413, 14 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем без укладання договору за період жовтня 2019 року по грудень 2021 року та за публічним договором приєднання за період листопада 2021 по грудень 2025 здійснювалося споживання теплової енергії в будинку за адресою: м. Київ, просп. Воскресенський, 34/2 (колишній бульвар Перова), однак розрахунки з позивачем проведені не були, у зв`язку з чим утворились борг за постачання теплової енергії за період з жовтеня 2019 - грудень 2021 у розмірі 33 495, 65 грн, інфляційні втрати у розмірі 18 947, 82 грн, 3% річних у розмірі 4 958, 65 грн, а також борг за постачання теплової енергії за період з листопада 2021 - грудень 2025 у розмірі 269 139, 69 грн, інфляційні втрати за період листопад 2021 - грудень 2025 у розмірі 59 862, 95 грн, 3% річних у розмірі 17 826, 88 грн, пеня у розмірі 1 209, 26 грн, заборгованість зі сплати за абонентське обслуговування послуги з постачання теплової енергії у розмірі 1 724, 23 грн, заборгованість зі сплати за абонентське обслуговування послуги з постачання гарячої води у розмірі 942, 60 грн та заборгованість внесків за обслуговування будинкового вузла комерційного обліку комунальної послуги з постачання теплової енергії за період з березня 2020 - вересень 2021 у розмірі 305, 41 грн.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.05.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).
09.06.2026 (зареєстровано 10.06.2026) Товариством з обмеженою відповідальністю "А.В.К." подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі з огляду на недоведеність належності відповідача, недоведеність обсягів та відсутність укладеного договору та пропуск строків позовної давності.
Також у відзиві відповідач, посилаючись на відсутність фактичних доказів на підтвердження позовних вимог, вважає, що розгляд даної справи не може бути здійснений в порядку спрощеного позовного провадження, у зв`язку з чим просив суд призначити справу до розгляду в загальному позовному провадженні.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.06.2026 відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "А.В.К." про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Позивач своїм правом на подання відповіді на відзив, передбаченим приписами статті 166 Господарського процесуального кодексу України, не скористався.
У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.
Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 № 1693 "Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", КП "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ "Київенерго".
Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 № 591 КП "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.
Відповідно до п. 2.1 статуту Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" підприємство утворено з метою отримання прибутку від провадження господарської діяльності, спрямованої на підвищення надійності енергопостачання споживачів міста Києва, забезпечення стабільних надходжень до бюджету міста Києва, належної експлуатації об`єктів електро-, теплопостачання, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва.
Згідно з п. 2.2.1. цього статуту предметом діяльності підприємства є надання комунальних послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, постачання та розподілу електричної енергії.
Основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об`єктах сфери теплопостачання та регулювання відносин, пов`язаних з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії з метою забезпечення енергетичної безпеки України, підвищення енергоефективності функціонування систем теплопостачання, створення і удосконалення ринку теплової енергії та захисту прав споживачів та працівників сфери теплопостачання, визначені Законом України "Про теплопостачання".
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про теплопостачання" суб`єкти відносин у сфері теплопостачання - фізичні та юридичні особи незалежно від організаційно-правових форм та форми власності, які здійснюють виробництво, транспортування, постачання теплової енергії, теплосервісні організації, споживачі, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування; теплова енергія є товарною продукцією, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських та технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу; теплогенеруюча організація визначена приписами вказаної статті закону як суб`єкт господарської діяльності, який має у своїй власності або користуванні теплогенеруюче обладнання та виробляє теплову енергію; теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії; споживачем теплової енергії є юридична або фізична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.
Отже, в розумінні Закону України "Про теплопостачання" позивач є теплопостачальною організацією та відповідно до Статуту Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО", є виконавцем послуг централізованого опалення у нежитловому приміщенні за адресою: м. Київ, бульв. Перова, буд. 34/2, площею 210, 40 кв.м.
Як вбачається з матеріалів справи, Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" здійснювало постачання теплової енергії до нежитлового приміщення нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, бульв. Перова 34/2, площею 210, 40 кв.м., у період з жовтня 2018 по грудень 2025 року, що підтверджується копіями корінців нарядів на включення та відключення об`єкта теплоспоживання: №343 від 13.10.2018, №388 від 20.10.2018, №972 від 27.10.2019, №314 від 06.04.2019, №274 від 18.10.2020, №266 від 05.04.2020, №866 від 23.10.2021, №274 від 13.04.2021, №623 від 20.10.2022, №252 від 08.04.2023, №775 від 16.10.2023, №258 від 28.03.2024, №772 від 30.10.2024, №221 від 24.03.2025, актами готовності вузла комерційного обліку №08531 від 18.11.2021, №70140 від 01.08.2023, №7100 від 01.07.2025, актом перевірки стану вузла обліку теплової енергії споживача №11/11/24, які є належними та допустимими доказами у відповідності до приписів статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.09.2020 у справі №910/17662/19, від 28.03.2018 року у справі №910/6652/17, від 12.07.2018 року у справі №910/6654/17 та від 12.10.2018 року у справі №910/30728/15.
Звертаючись з позовом до суду, позивач зазначає, що відповідач, як власник нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, бульв. Перова 34/2, площею 210, 40 кв.м, не вносив плату за поставлену теплову енергію, в результаті чого за період з жовтня 2019 року по грудень 2021 року утворилась заборгованість, яка станом на дату подання позовної заяви становить 33 495, 65 грн.
Позивачем також нараховано та заявлено до стягнення з відповідача нараховані на вказану суму боргу 4 958, 65 грн 3% річних та 18 947, 82 грн інфляційних втрат.
Оскільки після публікування позивачем тексту договору про надання послуги з постачання теплової енергії за формою, встановленими Правилами затвердженими постановою КМУ від 21.08.2019 №830, відповідач не прийняв рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклав з позивачем індивідуальний договір, що є публічним договором приєднання, не сплатив вартість за послуги з постачання теплової енергії за період з листопада 2021 року по грудень 2025 року, позивачем нараховано та заявлено до стягнення заборгованість в розмірі 269 139, 69 грн.
Позивачем також нараховано та заявлено до стягнення з відповідача нараховані на вказану суму боргу 17 826, 88 грн 3%, 9 862, 95 грн інфляційних втрат та 1 209, 26 грн пені.
Крім цього позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення 1724, 23 грн заборгованості з плати за абонентське обслуговування послуги з постачання теплової енергії (ПАО ТЕ) за період з листопада 2021 року по грудень 2025 року, 942, 60 грн заборгованості з плати за абонентське обслуговування послуги з постачання гарячої води (ПАО ГВ) за період з листопада 2021 року по грудень 2025 року та 305, 41 грн заборгованості зі сплати внесків за обслуговування будинкового вузла комерційного обліку комунальної послуги з постачання теплової енергії (ВКО ЦО) за період з березня 2020 року по вересень 2021 року.
Відповідач, в свою чергу заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, з тих підстав, що недоведеність позивачем статусу відповідача як належного споживача (власника нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, бульвар Перова, буд. 34/2, площею 210,40 кв.м.), недоведеність обсягів та відсутність укладеного договору. Також відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.
Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до норм статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно з частинами першою, другою статті 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Відповідно до статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказано у пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Особа, яка зробила пропозицію укласти договір (оферту), у разі беззастережного акцепту цієї пропозиції його адресатом автоматично стає стороною в договірному зобов`язанні.
Акцептом визнається відповідь особи, якій адресована оферта, про її прийняття. Акцепт повинен бути повним і беззастережним. Мовчання за загальним правилом не є акцептом, якщо інше не випливає із закону, звичаю ділового обороту або з колишніх ділових відносин сторін. Мовчання можна вважати акцептом лише тоді, коли це прямо передбачено договором або законом.
Разом з тим, згідно зі статтею 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
Виходячи з тлумачення пункту 2 статті 205 ЦК України і пункту 2 статті 642 ЦК України, можна зробити висновок, що укладення договору шляхом вчинення виключно конклюдентних дій або мовчання можливе, якщо для певного договору не передбачена обов`язкова письмова форма або якщо таке укладення договору передбачено законом.
Частиною 1 статті 275 Господарського кодексу України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.
Відносини між позивачем та відповідачем регулюються спеціальним законодавством у сфері енергопостачання, а саме Законом України "Про теплопостачання" та Правилами користування тепловою енергією, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України №1198 від 03.10.2007 (надалі - Правила).
Згідно зі ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.
Таким чином, договір на постачання теплової енергії є укладеним з моменту, коли споживач акцептував пропозицію офертанта повністю та без застережень або у вигляді конклюдентних дій прийняв оферту, або за умови передбачення у договорі або законі не висловив заперечень проти договору (мовчання).
Частинами 4, 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу теплової енергії. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Системне тлумачення вказаних норм свідчить, що на споживачів покладено законодавчий обов`язок укласти договір та вносити плату за постачання теплової енергії; а тому у випадку відсутності прийняття оферти шляхом погодження на укладання договору на постачання теплової енергії або конклюдентних дій, які свідчать про прийняття пропозиції, таке прийняття може бути також у вигляді мовчання.
Статтею 1 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що споживачем теплової енергії є фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. Аналогічне за змістом визначення мітиться у пункті 3 Правил.
Відповідно до п. 40 Правил споживач теплової енергії зобов`язаний вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил.
Частиною 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" унормовано, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України "Про теплопостачання" до основних обов`язків споживача належить, зокрема, своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.
Таким чином, з наведеного вище у сукупності вбачається, що обов`язок із проведення розрахунків за спожиту теплову енергію виникає лише у споживача такої теплової енергії, а не у будь-якої особи.
Отже, позивач повинен довести факт постачання теплової енергії у спірний період відповідачу та його споживання відповідачем у нежитловому приміщенні за адресою: м. Київ, бульв. Перова 34/2, площею 210, 40 кв.м.
Позивач зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю "А.В.К." є власником вказаного нежитлового приміщення відповідно до договору купівлі-продажу нежилого приміщення б/н від 24.12.1998. 
Під час розгляду справи відповідачем надано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, з якого вбачається відсутність об`єктів нерухомого майна у юридичної особи за ідентифікаційним кодом 30179658 (відповідача).
При цьому, в статті 2, 13 Господарського процесуального кодексу України закріплений принцип змагальності господарського судочинства, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
З урахуванням вищевикладеного, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами факту споживання відповідачем теплової енергії у нежитловому приміщенні за адресою: м. Київ, бульв. Перова 34/2, площею 210, 40 кв.м.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, судом зазначається наступне.
Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За змістом частини першої статті 261 названого Кодексу позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
За таких обставин, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог по суті спору за недоведеністю споживання відповідачем теплової енергії, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності.
Враховуючи висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст. 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 13.08.2026

Суддя Л.Г. Пукшин