Справа № 2-598/11 
Провадження № 22-ц/4808/1733/26 
Головуючий у 1 інстанції КУЗЬМЕНКО С. В. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 вересня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Бойчука І.В.,
суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,
секретаря   Кузнєцова В.В.,
з участю  приватного виконавця Безрукого О.В., представників апелянта і Соловій О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за заявою приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукого Олега Васильовича про звернення стягнення на нерухоме майно в межах виконавчого провадження щодо примусового виконання судового рішення у справі № 2-598/11, за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Ескроу Капітал» на ухвалу Тисменицького районного суду від 29 квітня 2026 року під головуванням судді Кузьменка С.В. у м. Івано-Франківську,
в с т а н о в и в:
В лютому 2026 року приватний виконавець виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукий О. В. звернувся до суду першої інстанції з заявою про звернення стягнення на нерухоме майно ОСОБА_1 в межах виконавчого провадження про стягнення з боржника на користь ТОВ «Ескроу капітал» заборгованості.
Заяву обґрунтував тим, що у нього на виконанні перебуває виконавчий лист про стягнення з боржника на користь стягувача заборгованості за кредитним договором в сумі 635 197,98 гривень.
Він звертався до виконавчого комітету Угринівської сільської ради про надання дозволу на реалізацію домоволодіння, що належить боржникові та в якому право користування має дитина, однак рішенням виконавчого комітету від 11 червня 2025 року в задоволенні його заяви відмовлено.
Вважає, що така відмова є необґрунтованою, оскільки:
- право власності на домоволодіння набуте через кілька років після отримання кредиту, а саме 26 лютого 2010 року, в той час як кредитний договір укладено 06 червня 2007 року, що може свідчити про використання кредитних коштів для будівництва домоволодіння на земельній ділянці, переданій божнику в іпотеку;
- не досліджено питання місця проживання та наявності житлового приміщення у батька дитини;
- не враховано, що дитина народилась і була зареєстрована в домоволодінні після звернення до суду із позовом та перед прийняттям рішення про стягнення боргу;
- власником домоволодіння порушено вимоги договору щодо заборони реєструвати на території нерухомого майна будь-кого без попередньої згоди іпотекодержателя.
Судове рішення залишається невиконаним майже 14 років, а поведінку боржника щодо реєстрації дитини вважає недобросовісною. Крім того, за наявною у нього інформацією, стягувач готовий забезпечити житлом в межах законодавчої норми.
В зв`язку із викладеним, виконавець просить звернути стягнення на майно боржника, в якому зареєстрована малолітня дитина, а саме домоволодіння АДРЕСА_1 .
Ухвалою Тисменицького районного суду від 29 квітня 2026 року відмовлено в задоволенні заяви приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукого Олега Васильовича.
У апеляційній скарзі представник ТОВ «Ескроу Капітал» посилається на незаконність ухвали суду.
Зазначає, що мотивування оскаржуваної постанови застосуванням висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.10.2021 у справі №755/12052/19 не спростовує правомірності подання приватного виконавця, оскільки правовідносини у справі №755/12052/19 не є релевантними до цієї справи.
Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги, що таке звернення приватним виконавцем було здійснено і висновок органу опіки і піклування був наданий суду разом із заявою.
Суд першої інстанції безпідставно обґрунтував свою відмову у задоволенні заяви тим, що будь-яких доказів щодо наявності у батька нерухомого майна для забезпечення проживання неповнолітньої дитини, сторонами до суду не надано.
Батьки знали про існування кредитної заборгованості, оскільки мати була позичальником, а батько поручителем. Також батьки дитини були сторонами у справі про стягнення заборгованості.
Відмовивши у задоволенні заяви приватного виконавця, суд прийняв рішення яке не є пропорційним, оскільки фактично поклав на ТОВ «ЕСКРОУ КАПІТАЛ», як кредитора та стягувача, наслідки невиконання рішення суду боржниками.
Недобросовісність боржника не може прикриватись «дотриманням прав та інтересів дітей», при тому що дбати про дітей та їх інтереси мають насамперед батьки.
Щодо покликання суду на норми Закону України «Про іпотеку», то таке є безпідставним, оскільки виконується рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, а не рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Для звернення стягнення на нерухоме майно в рамках виконавчого провадження з виконання виконавчого листа про стягнення заборгованості не вимагається окремого рішення суду про звернення стягнення на нерухоме майно.
Подання приватного виконавця містило належне та достатнє обґрунтування необхідності звернення стягнення на нерухоме майно в межах проведення виконавчого провадження щодо примусового виконання судового рішення у справі № 2-598/11 на користь ТОВ «ЕСКОУ КАПІТАЛ».
Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити постанову якою задовольнити заяву приватного виконавця.
Представник Соловій О.І. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що з доводами апелянта не можна погодитися, а апеляційна скарга є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволенню.
Приватний виконавець, отримавши рішення виконавчого комітету Угринівської сільської ради від 11 червня 2025 року про відмову у наданні дозволу на реалізацію у примусовому порядку домоволодіння, право користування на яке має дитина, та відповідне рішення служби у справах дітей, мав би - продовжити виконання у інший спосіб або повернути виконавчий документ стягувачу, а не звертатись до суду із такою заявою в порядку ст.435 ЦПК України. 
Станом на сьогоднішній день має місце виконання судового рішення у вигляді звернення стягнення на доходи відповідачки. Таке виконання проводиться щомісячно, однак така обставина не була вказана скаржником у апеляційній скарзі. 
При вирішені по суті апеляційної скарги слід врахувати, що спірному випадку слід дійти висновку, що звернення на житлове приміщення в якому проживають діти не може бути реалізовано в примусовому порядку в межах виконавчого провадження в силу закону.
Враховуючи вищевикладене не знаходять підтвердження і доводи апеляційної скарги про недобросовісність боржника.
При цьому, ні заявником ні апелянтом не додано до заяви та апеляційної скарги доказів недобросовісності відповідачки. 
Натомість про її добросовісність свідчить те, що відповідачка, зареєструвавши право власності на домоволодіння, не вчиняла жодних дій щодо приховування такого майна чи вчинення інших дій на шкоду кредитору. Щодо доводів апеляційної скарги щодо місця проживання батька дитини, то на підтвердження таких обставин скаржником не надано жодних доказів. 
Натомість зазначає, що відповідачка не перебувала в шлюбі з батьком дитини. Відносини сторони не підтримують, місце проживання чи перебування батька відповідачці невідоме. Доказів протилежного матеріали справи не містять.
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу без змін.
Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Приватний виконавець Безрукий О.В. та представник апелянта в засіданні апеляційного суду підтримали апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.
ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги заперечила, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, ураховуючи таке.
Встановлено, що 30.05.2007 боржник набув право власності на земельну ділянку із кадастровим номером 2625886801:12:179:0098, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом , актом та рішенням ради про перейменування. Наведене підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30 травня 2007 року, згідно із яким земельна ділянка із кадастровим номером 262588680121790098 належить на праві власності Боржникові; державним актом на право власності Боржника на земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_2 . Рішення Угринівської сільської ради від 01 лютого 2010 року «Про присвоєння назви вулиць на масиві «Бондарчик»: АДРЕСА_3 .
Боржник 01.02.2010 набув право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 26 лютого 2010 року.
Рішенням Тисменицького районного суду від 02 квітня 2012 року у справі № 2-598/11 стягнуто з боржника на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість в сумі 630197 гривень за кредитним договором № HCL-0АК/092/2007 що підтверджується рішенням, розташованим у відкритому доступі на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/22345319.
На виконання цього рішення суду відкрито виконавче провадження, в якому стягувач набув права вимоги на підставі договору факторингу, укладеного 05 березня 2024 року із ТОВ «ОТП Факторинг Україна».
У боржниці ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_2 , матір`ю якої є боржник та яка з народження проживає в домоволодінні АДРЕСА_1 і зареєстрована в ньому з 12 липня 2023 року, що підтверджується довідкою про склад сім`ї боржниці від 12.07.2018. Згідно довідки разом із ОСОБА_1 в цьому будинку проживають 4 особи, в тому числі донька ОСОБА_2 . Місце її проживання також підтверджується іншою довідкою від 09.03.2026 про те, що ОСОБА_2 зареєстрована разом із боржницею.
Виконавчим комітетом Угринівської сільської ради 11 червня 2025 року відмовлено в наданні дозволу на реалізацію буднику АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією інформацією Угринівської сільської ради від 24 червня 2025 року про відмову в наданні дозволу на реалізацію в примусовому порядку домоволодіння АДРЕСА_1 .та рішенням виконавчого комітету Угринівської сільської ради від 11 червня 2025 року «Про відмову приватному виконавцю у наданні дозволу на реалізацію у примусовому порядку домоволодіння, право користування на яке має дитина. Рішення обґрунтовано відсутністю в приватній власності чи користуванні боржника та ОСОБА_2 інших житлових приміщень.
Судом встановлено, що вказана справа стосується інтересів неповнолітньої дитини, оскільки виконавець просить звернути стягнення на майно боржника в якому зареєстрована малолітня дитина, а саме домоволодіння АДРЕСА_1 .
Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відмовляючи в задоволенні заяви приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукого О. В. про звернення стягнення на нерухоме майно, суд першої інстанції зазначив, що для правильного вирішення цієї справи слід в першу чергу встановити, яке рішення суду буде кращим для інтересів неповнолітньої ОСОБА_2 , яка зараєстрована в домоволодінні на яке просить звернути стягнення приватний виконавець.
Врахувавши всі обставини справи та чинну судову практику, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для звернення стягнення на нерухоме майно. 
З такими висновками суду погоджується колегія суддів апеляційного суду та вважає їх правильними і обґрунтованими та такими, що відповідають зібраним у справі доказам, нормам права, які регулюють спірні правовідносини.
Доводи апелянта про те, що правовідносини у справі №755/12052/19 не є релевантними до цієї справи є необґрунтованими.
Суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що згідно із висновком Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 стаття 19 СК України регулює участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів. Частиною шостою цієї статті визначено співвідношення повноважень цього органу та суду, встановлюючи, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини.
З огляду на судову практику та відповідні норми сімейного законодавства, які є чинними на час вирішення заяви приватного виконавця, суд першої інстанції правильно встановив, що відносини у справі № 755/12052/19 є релевантними до цієї справи, тому застосував висновки Великої Палати до відносин, що виникли під час розгляду заяви у цій справі.
Суд першої інстанції зазначив, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону про виконавче провадження (пункт 28 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень). Це кореспондує пункту 3 розділу ІІ цієї Інструкції.
В цій справі органом опіки та піклування відмовлено в наданні дозволу на реалізацію майна, в якому проживає та зареєстрована неповновлітня ОСОБА_3 .
Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно обґрунтував свою відмову у задоволенні заяви тим, що будь-яких доказів щодо наявності у батька нерухомого майна для забезпечення проживання неповнолітньої дитини є необґрунтованими.
Суд першої інстанції посилався на висновок, викладений у пункті 116 вищевказаної постанови Великої Палати Верховного Суду, що для судових рішень, які передбачають стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання виконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування на реалізацію житлової нерухомості є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу державному (приватному) виконавцю, а також суд у випадку звернення до нього учасника виконавчого провадження щодо дій державного (приватного) виконавця та/або органу опіки і піклування.
Суд першої інстанції звернув свою увагу, що стягувачем чи виконавцем не оскаржувалось рішення органу опіки та піклування.
Рішення виконавчого комітету Угринівської сільської ради від 11 червня 2025 року «Про відмову приватному виконавцю у наданні дозволу на реалізацію у примусовому порядку домоволодіння, право користування на яке має дитина обґрунтовано відсутністю в приватній власності чи користуванні боржника та ОСОБА_2 інших житлових приміщень.
У матеріалах справи також відсутні докази наявності у батька ОСОБА_2 іншого нерухомого майна для забезпечення проживання неповнолітньої дитини, тому обґрунтування суду з цього приводу є правильним.
Щодо доводів апелянта, що недобросовісність боржника не може прикриватись дотриманням прав та інтересів дітей, то суду не надано доказів недобросовісної поведінки боржника, а сама по собі реєстрація неповнолітньої в будинку не може свідчити про недобросовісність за відсутності доказів заборони такої реєстрації.
Доводи апелянта про те, що безпідставним є посилання суду першої інстанції на норми Закону України «Про іпотеку» є необґрунтованими.
Оскільки суд вказав на те, що і виконавець, і боржник посилалися та той факт, що будинок є іпотечним майном. Одночасно доказів заборони на реєстрацію осіб в будинку без згоди іпотекодержателя, а також доказів здійснення такої реєстрації за відсутності згоди, суду не надано.
Крім того, суд звернув увагу на те, що відповідно до пункту 5-2 Розділу VI Прикінцеві положення Закону України «Про іпотеку» у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти) цього Закону.
Тому, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що під час дії воєнного стану відсутні підстави звернення стягнення на іпотечне майно.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване судове рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Ескроу Капітал» залишити без задоволення.
Ухвалу Тисменицького районного суду від 29 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 04 вересня 2026 року.
Суддя-доповідач:       І.В. Бойчук
Судді:         О.В. Пнівчук           О.О. Томин