Справа № 953/13225/25
н/п 2/953/987/26 

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2026 року м.Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді – Демченко С.В.,
секретар судового засідання – Тюльпа Я.Д.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач – Держава Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації в Україні,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування моральної та майнової шкоди,

установив:

11 грудня 2025 року Хряк А.О., яка діє в інтересах ОСОБА_1 на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії АХ № 1311943 від 10 грудня 2025 року звернулася до суду з позовною заявою до Держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації в Україні, в якій просить:
- стягнути з Російської Федерації на користь позивачки моральну шкоду, завдану військовою агресією Російської Федерації проти України у розмірі 10 000 000 грн;
- майнову шкоду за знищене майно – трикімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 1 061 000 грн без ПДВ, що еквівалентно 25 394,94 доларів США;
- майнову шкоду за знищене майно, що знаходилося в трикімнатній квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 734 080 грн без ПДВ, що еквівалентно 20 078,77 доларів США.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, щопозивачка є власницею нерухомого майна – трикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 29 жовтня 2021 року, Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 24 лютого 2022 року РФ розпочала повномасштабне військове вторгнення на територію України. 03 квітня 2022 року під час ракетного обстрілу російськими військами житлового комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 відбулося влучання у квартиру АДРЕСА_3 , що знаходиться на 5 поверсі зазначеного будинку. У результаті удару виникла пожежа та зазначена квартира була повністю знищена, що підтверджується актом про пожежу від 03 квітня 2022 року. За вказаним фактом були внесені відомості до ЄРДР за № 22022220000000487 від 04.04.2022 та № 42022220000000474 від 18.11.2022 за ст. 438 КК України. Відповідно до висновку експертів від 30 липня 2025 року розмір матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок обстрілу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 становить 1 061 000 грн, що за курсом Національного банку України станом на день оцінки еквівалентно 25 394,92 доларів США. Відповідно до додатку до акту про пожежу від 21 грудня 2022 року збитки від знищення майна, що знаходилося у зазначеній вище квартирі, становлять 734 080 грн, що за курсом Національного банку України станом на 21 грудня 2022 року еквівалентно 20 078,77 доларів США. Ведення збройної агресії РФ проти України, наслідком якої, у тому числі є знищення нерухомого майна, належного позивачці на праві власності, спричинило їй моральну шкоду. Враховуючи характер та обсяг завданих позивачці моральних страждань, істотних порушень конституційних прав позивачки, умисного характеру дій РФ, а також почуття безпорадності та розчарування, які позивачка відчуває через неможливість вести звичайний спосіб життя, достатнім та справедливим буде розмір компенсації за заподіяну позивачу моральну шкоду у сумі 10 000 000 грн.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 15 грудня 2025 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження, справа призначена до розгляду в підготовчому засіданні.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2026 року підготовче провадження у цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.
Позивачка та її представник – адвокат Хряк В.В. у судове засідання не з`явилися, від адвоката Хряк В.В. надійшла заява, в якій просила проводити судове засідання за їх відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.
Суд враховує, що 24 лютого 2022 року розірвано дипломатичні відносини між Україною і Російською Федерацією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території Російської Федерації та діяльність дипломатичних установ Російської Федерації на території України зупинено. Комунікація Міністерства закордонних справ України з органами державної влади Російської Федерації за посередництва третіх держав не здійснюється.
Згідно з листом Міністерства юстиції України «Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану» № 25814/12.1.1/32-22 від 21 березня 2022 року з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування, що стосується співробітництва з установами РФ на підставі міжнародних договорів України з питань міжнародно-правових відносин та правового співробітництва у цивільних справах та у галузі міжнародного приватного права, крім випадків передачі судам чи громадянам України документів, одержаних за результатами виконання запитів, доручень і клопотань.
01 грудня 2022 року прийнято Закон України № 2783-IX «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року». 23 грудня 2022 року Закон набрав чинності.
Закон передбачає: зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР, у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь (стаття 1).
Згідно з позицією Верховного Суду, викладеною у справі № 308/9708/19 від 14 квітня 2022 року, починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства Російської Федерації в Україні запитів щодо згоди бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку із вчиненням Російською Федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держав.
З урахування викладеного відповідач повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-порталі судової влади України.
Оскільки сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось.
Відповідно до ухвали суду від 15 грудня 2025 року, враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, дослідивши надані сторонами докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Суд встановив, що ОСОБА_1 є громадянкою України, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до договору дарування, посвідченого 29 жовтня 2021 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мусієнко О.І. за реєстровим № 1772, ОСОБА_1 прийняла від ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в дар (три четвертих) частки в праві власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
З Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 282053714 та № 282067704 від 29.10.2021 вбачається, що трикімнатна квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної спільної часткової власності у розмірі частки належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, на житло, серія та номер: б/н, виданий 31.12.1998, видавник: Відділ приватизації Харківського міжміського бюро технічної інвентаризації; договір про визначення часток майна у спільний сумісний власності, серія та номер: 1771, виданий 29.10.2021, видавник: Мусiенко Олена Іванівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу; та на праві приватної спільної часткової власності у розмірі частки належить ОСОБА_1 договору дарування, серія та номер: 1772, виданий 29.10.2021, видавник: Мусiенко Олена Іванівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу.
Зі змісту акту про пожежу від 03 квітня 2022 року вбачається, що комісією Головного управління ДСНС України у Харківській області встановлено, що 03 квітня 2022 року о 13 годині 33 хвилин у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 виникла пожежа, внаслідок якої було знищено дві кватири, що розташовані на 5 та 6 поверсі будинку.
З додатку до акту про пожежу, що виникла 03 квітня 2022 року в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , складеного 21 грудня 2022 року членами комісії Головного управління ДСНС України у Харківській області вбачається, що на підставі заяви ОСОБА_1 до акту про пожежу від 03 квітня 2022 року були внесені уточнюючі дані, а саме: пункт акту «Власник (Орендар)» викладено в такі редакції: Власник житлової квартири АДРЕСА_3 – громадянка ОСОБА_1 ; пункт акту «Пожежею знищено» доповнено таким змістом: житлова квартира АДРЕСА_4 , дерев`яні меблі кухні, які виготовлені з дубу, холодильник Liebnerr, стіл писемний, шкіряний диван, пральна машина, мікрохвильова піч Samsung MG28H5013AW/BW, електрична поверхня та духовий шкаф та інше майно, що знаходилося у середині житлової квартири; пункт акту «прямі збитки від пожежі» викладено в такій редакції: 734 080 грн; пункт акту «Побічні збитки» викладено у такій редакції: 819 789 грн.
Зі змісту Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 22022220000000487 від 04.04.2022 вбачається, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості за фактом того, що 03 квітня 2022 року встановлено порушення законів та звичаїв війни військовослужбовцями підрозділів збройних сил та інших відомств РФ, що полягали у здійсненні обстрілів із невстановленої зброї снарядами невстановленого калібру по житловим будинкам за адресами: АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_5 ; АДРЕСА_6 ; по приватному домоволодінню за адресою: АДРЕСА_7 , що призвели до пошкодження вказаних об`єктів. 
З Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42022220000000474 від 18.11.2022 вбачається, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості за фактом того, що внаслідок обстрілів із використанням озброєння з невстановленими снарядами невстановленого калібру військовослужбовцями підрозділів збройних сил та інших відомств РФ 03 квітня 2022 року пошкоджено квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок чого виникла пожежа від якої знищено майно наявне у квартирі – меблі, побутова техніка, килими, картини, музичні інструменти, посуд тощо. 
З долученої до матеріалів справи довідки голови правління ОСББ «Кричевського 40» вбачається, що квартира АДРЕСА_8 повністю знищена через обстріл, який відбувся 03 квітня 2022 року.
Відповідно до звіту про оцінку матеріального збитку від 30 липня 2025 року, вартість матеріального збитку, завданого внаслідок збройної агресії РФ проти України нерухомому майну – трикімнатній квартирі АДРЕСА_8 , станом на 30 липня 2025 року становить 1 061 000,00 грн без ПДВ.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Положеннями ч. 1 ст. 4 ЦК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Положення ст. 4 ЦК України ґрунтуються на нормах ст. 55 Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Загальновідомим є той факт, що 24 лютого 2022 року розпочалось повномасштабне вторгнення Російської Федерації на територію України. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введений воєнний стан.
У силу ч. 3 ст. 82 ЦПК України вказана обставина не підлягає доказуванню.
14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX).
Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави – України, що закріплено у Статуті ООН.
Звернення позивача до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.
Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
До зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням статей 49-51 Закону України «Про міжнародне приватне право», застосовується право держави, у якій мала місце така дія (стаття 48 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Статтею 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено поняття «судовий імунітет», відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України визначено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.
Відтак, дії Російської Федерації вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну, а тому у цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії російської федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ.
Окрім того, відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду.
Відтак судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення Російською Федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава російська федерація є належним відповідачем у цій справі.
Частиною першою статті 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Положеннями п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
За змістом ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).
Відповідно до ст. 48 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I від 8 червня 1977 року), для забезпечення поваги й захисту цивільного населення та цивільних об`єктів сторони, що перебувають у конфлікті, повинні завжди розрізняти цивільне населення й комбатантів, а також цивільні й воєнні об`єкти та відповідно спрямовувати свої дії тільки проти воєнних об`єктів.
Положення ст. 51 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року передбачає, що цивільне населення користується загальним захистом від небезпек, що виникають у зв`язку з воєнними операціями. Крім того на підставі ст. 57 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року при проведенні воєнних операцій повинна постійно виявлятися турбота про те, щоб оберігати цивільне населення, цивільних осіб і цивільні об`єкти. Згідно з ч. 1 ст. 52 Додаткового протоколу, цивільні об`єкти не повинні бути об`єктом нападу або репресалій.
Згідно зі ст. 8 розділу І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Відповідно до ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 року ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, тайну його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань.
Стаття 28 Загальної декларації прав людини гарантує кожній людині право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені.
Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19 грудня 2016 року).
Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів.
Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, тому відповідно саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладений обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.
У даному випадку предметом позову є саме відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої фізичній особі, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; шкода завдана агентами Російської Федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України.
Позивачка, звертаючись до суду з вказаним позовом, просила стягнути з Російської Федерації на свою користь майнову шкоду за знищене майно – трикімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 1 061 000 грн без ПДВ, що еквівалентно 25 394,94 доларів США; майнову шкоду за знищене майно, що знаходилося в трикімнатній квартирі у розмірі 734 080 грн без ПДВ, що еквівалентно 20 078,77 доларів США.
Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.
Згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Як передбачено частиною другою статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Обґрунтовуючи розмір завданої матеріальної шкоди, позивачка посилається на знищення нерухомого майна - трикімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок проведення бойових (воєнних) дій з боку військових сил РФ, посилаючись на звіт про оцінку матеріального збитку від 30 липня 2025 року та Витяг з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічне обстеження Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва №ТО01:8104-3929-3586-8350. 
Об`єктом оцінки є трикімнатна квартира, загальною площею 77,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить позивачці, що підтверджується договором дарування від 29 жовтня 2021 року та Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 282053714 та № 282067704 від 29 жовтня 2021 року.
Згідно з переліком територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженим наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року №75, згідно з яким Харківська міська територіальна громада, до складу якої входить м. Харків, була включена до списку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають у тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), п.п. 14 п. 6 розділу VII Переліку.
Відповідно до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року № 309, згідно з яким Харківська міська територіальна громада, до складу якої входить м. Харків, в період з 24 лютого 2022 року до 15 вересня 2022 року була територією проведення активних бойових дій, а з 16 вересня 2022 року вважається територію можливих бойових дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З долучених до матеріалів справи доказів підтверджується факт здійснення 03 квітня 2022 року військовослужбовцями РФ обстрілу житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , у тому числі квартири АДРЕСА_3 .
Відповідно до звіту про оцінку матеріального збитку від 30 липня 2025 року, вартість матеріального збитку, що нанесено внаслідок збройної агресії РФ проти України, нерухомому майну, а саме: трикімнатній квартирі, загальної площею 77,4 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 станом на 30 липня 2025 року становить 1 061 000 грн без ПДВ.
Разом з тим, згідно з листом Департаменту житлово-комунального господарства Харківської міської ради від 27 червня 2024 року № Х-2-9974/0/1-24.08-31-7701/0/129-24 об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 не віднесено до категорії знищеного майна, натомість його віднесено до категорії пошкодженого майна, у зв`язку із чим позивач набув право на отримання компенсації для відновлення пошкодженого об`єкта нерухомості.
З Витягу з Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України вбачається, що позивачці погоджено виплату компенсації на проведення ремонту пошкодженого майна у розмірі 348 700,35 грн.
Оцінюючи надані докази в їх сукупності відповідно до вимог статей 76–81 ЦПК України, суд доходить висновку, що позивачкою подані належні, допустимі та достатні докази на підтвердження факту належності їй спірного нерухомого майна та факту заподіяння майнової шкоди.
Водночас суд враховує, що позивачці частково було компенсовано витрати за пошкоджене майно за рахунок державної програми відновлення у розмірі 348 700, 35 грн, що має значення для визначення остаточного розміру шкоди, яка підлягає відшкодуванню.
За таких обставин суд доходить висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню матеріальна шкода у розмірі, визначеному на підставі звіту про оцінку, за вирахуванням суми вже отриманої нею державної компенсації у розмірі 712 299 грн 65 коп. без ПДВ.
Суд зазначає, що сам по собі факт віднесення об`єкта нерухомого майна до категорії пошкодженого не спростовує висновків звіту про оцінку щодо розміру заподіяної матеріальної шкоди, оскільки визначення статусу майна для цілей державної компенсації та оцінка фактичного розміру збитків мають різну правову природу та здійснюються за різними критеріями. Отже, надані позивачкою докази у своїй сукупності підтверджують факт заподіяння позивачці майнової шкоди внаслідок дій збройних сил Російської Федерації та дають підстави для визначення розміру збитків з урахуванням уже отриманої компенсації.
Окрім того, суд дійшов висновку, що позивачкою доведено належними, допустимими та достатніми доказами факт заподіяння їй майнової шкоди у зв`язку зі знищенням майна, яке знаходилося у трикімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість втраченого майна відповідно до наданих позивачкою доказів становить 734 080 грн без ПДВ.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивачки в цій частині є доведеними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. 
Як убачається з позовної заяви, поряд із вимогою про стягнення майнової шкоди у національній валюті України позивачка просила суд визначити еквівалент присуджених сум в іноземній валюті — доларах США.
На переконання суду, валютою суми по відшкодування майнової шкоди в цій справі є національна валюта України - гривня, оскільки відповідно до статей 192 та 524 ЦК України, гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Отже, валютою суми по відшкодування майнової шкоди, в даній справі, є національна валюта України гривня.
У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: "Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.
Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.
Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).
Тлумачення частини другої статті 524 ЦК України свідчить, що учасники цивільного обороту можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті в договорі. Підстав для допустимості визначення відшкодування (компенсації) шкоди в іноземній валюті, окрім випадків якщо зокрема, її викладено, чинний ЦК не містить. Подібний за зміст висновок викладено в постанові Верховного Суду від 20.06.2024 у справі № 216/5657/22.
Крім того, слід врахувати, що звертаючись до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, позивачка на підтвердження завданих їй збитків, надала звіт про оцінку матеріального збитку від 30 липня 2025 року та акт про пожежу, якими було визначено суму завданих збитків у гривні. 
Щодо вимоги позивачки про стягнення моральної шкоди суд встановив таке.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
За змістом ч. 3,5 ст. 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
В силу ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Як передбачено ч. 1 ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що право на відшкодування моральної шкоди виникає у особи, у тому числі внаслідок неправомірних дій щодо неї або членів її сім`ї, якщо це призвело до фізичних і душевних страждань потерпілого.
Як і у випадку відшкодування майнової шкоди підставою відповідальності за завдану моральну шкоду є склад цивільного правопорушення.
Відповідно до роз`яснень Пленуму ВСУ, викладеного в Постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Статті 3, 8, 12, 28 Загальної декларації прав людини 1948 року гарантують кожній людині право на життя, свободу і особисту недоторканність, ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом, вільне пересування і вибір місця проживання у межах кожної держави, соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність його житла. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 року № 9-рп/2012 (справа №1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті1,3 Конституції України).
Право на життя, житло, повагу до сімейного життя передбачені також Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, ІV Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділу ІІ Конституції України.
В ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі "Недайборщ проти Російської Федерації" (Скарга № 42255/04) від 1 липня 2010 року зокрема зазначив: 37. Суд нагадує свою постійну позицію про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс.
З огляду на вказану практику Європейського Суду з прав людини, заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс. Це означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.
Також у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Луізідоу проти Турецької Республіки» (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998) вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами.
Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, позивачка посилається на повне знищення належного їй нерухомого майна внаслідок обстрілу, здійсненого збройними силами Російської Федерації, що спричинило їй душевні страждання, пов`язані з втратою житла, порушенням звичного способу життя та необхідністю пристосування до нових умов проживання.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.
Беззаперечним є те, що у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України позивачка як громадянка України була позбавлена звичного ритму життя, факт збройної агресії проти України та знищення нерухомого майна, належного їй на праві власності, спричинив їй страждання та душевний біль.
Враховуючи наведене, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди з дотримання принципів розумності та справедливості, суд враховує обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивачка, множинний характер порушень її конституційних прав, зокрема тяжкість вимушених змін у її житті, час та зусилля, необхідні для можливості відновлення попереднього стану, тому вважає, що справедливою сумою компенсації моральних страждань є 1 500 000 грн, що на думку суду відповідає заподіяній моральній шкоді і буде достатнім та необхідним для відшкодування спричиненої моральної шкоди.
За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
Згідно зі ставками судового збору на 2025 року судовий збір за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 1 211,20 грн та не більше 15 140 грн.
Враховуючи ціну позову та вищевказані обмеження позивачка мала би сплатити судовий збір у сумі 15 140 грн, проте відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачка звільнена від сплати судового збору, тому судовий збір у розмірі 15 140 грн підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд
в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування моральної та майнової шкоди – задовольнити частково.
Стягнути з Держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 майнову шкоду за знищене майно – трикімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 712 299 (сімсот дванадцять тисяч двісті дев`яносто дев`ять) гривень 65 (шістдесят п`ять) копійок без ПДВ.
Стягнути з Держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 майнову шкоду за знищене майно, що знаходилося в трикімнатній квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 734 080 (сімсот тридцять чотири тисячі вісімдесят) гривень без ПДВ.
Стягнути з Держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану військовою агресією Російської Федерації проти України у розмірі 1 500 000 ( один мільйон п`ятсот тисяч) гривень.
Стягнути з Держави Російська Федерація на користь держави судовий збір у розмірі 15 140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) гривень.
У задоволенні позовних вимог в іншій частині – відмовити.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня складення рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 .
Відповідач - Держава Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації в Україні, місцезнаходження: м. Москва, вул. Житня, буд. 14.
Повний текст рішення складений 27 липня 2026 року.

Суддя         С.В. Демченко