ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
18005, м. Черкаси, бульвар Шевченка, 307, тел. канцелярії (0472) 31-21-49, inbox@ck.arbitr.gov.ua
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року, м Черкаси Справа № 925/614/26
Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Г.М.Скиби, із секретарем судового засідання А.М.Буднік, розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в приміщенні суду справу 
за позовом фізичної особи-підприємця Воскобойникова Євгена Володимировича, АДРЕСА_1 
до фізичної особи-підприємця Лисечка Григорія Васильовича, Черкаська область, Золотоніський район, с.Бакаєве
про стягнення 149523,08 грн попередньої оплати та обтяжень боргу, 
без участі повноважних представників сторін,
ВСТАНОВИВ:
Фізична особа-підприємець Воскобойников Євген Володимирович звернувся в Господарський суд Черкаської області із позовом до фізичної особи-підприємця Лисечка Григорія Васильовича із вимогами про стягнення 149523,08 грн попередньої оплати (авансу) за не поставлений у строк товар, з них: 140000,00 грн основного боргу, 6991,57 грн інфляційних втрат, 2531,51 грн – 3% річних, а також про відшкодування судових витрат.
Ухвалами суду: від 04.05.2026 – відкрито провадження у справі, призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у судове засідання 03.06.2026; від 03.06.2026 – розгляд справи відкладено на 29.06.2026; від 29.06.2026 – постановлено перейти до стадії ухвалення судового рішення та повідомлено учасників справи про час його проголошення – о 16:00 год. 08.07.2026.
Відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце цього засідання.
Так, відповідно до Господарського процесуального кодексу України:
ч.5 ст.6. Суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів);
ч.6 ст.6. Адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку;
абз.1 ч.7 ст.6. Особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Згідно з:
відповіддю від 04.05.2026 №34337532 (а.с.20), сформованою засобами підсистеми ЄСІТС "Електронний суд" за запитом судді Скиби Г.М., фізична особа-підприємець Лисечко Г.В. (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) не має зареєстрованого електронного кабінету в підсистемі ЄСІТС "Електронний суд";
від 04.05.2026 №2690241 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.21) – в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про фізичну особу-підприємця Лисечко Григорія Васильовича: місцезнаходження – Черкаська область, Золотоніський район, с.Бакаєве; актуальний стан на фактичну дату та час формування – зареєстровано.
Відповідно до п.5 ч.4 ст.9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про фізичну особу-підприємця: місцезнаходження (адреса місця проживання, за якою здійснюється зв`язок з фізичною особою-підприємцем). Відповідно до ст.27 ГПК України для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи-підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Ухвали суду від 04.05.2026, від 03.06.2026 та від 29.06.2026 були направлені відповідачу за адресою місцезнаходження, зареєстрованою у встановленому законом порядку (зокрема, вказана адреса міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; іншої адреси суду цією особою не повідомлено), і згідно з наявними у справі поштовими повідомленнями вручені останньому 07.05.2026, 10.06.2026 та 09.07.2026 відповідно (а.с.25, 34, 37).
Відповідно до п.1 ч.6 ст.242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день вручення судового рішення під розписку.
Відповідно до ч.4 ст.122 ГПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
Оголошення про виклик відповідача у судове засідання були розміщені на офіційному вебсайті судової влади України 05.05.2026 та 09.06.2026 (а.с.24, 33).
Отже відповідач був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, однак участі повноважного представника у судове засідання не забезпечив, про причини його неявки до суду не повідомив, відзив на позов не надіслав, доказів виконання договору щодо поставки товару чи й повернення коштів позивачу не надав.
Позивач направив до суду клопотання від 28.05.2026 (вх.суду №9122/26 від 28.05.2026 про розгляд справи без участі його представника, в якому вимоги підтримав у повному обсязі.
Відповідно до ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, у зв`язку з чим суд розглянув справу за наявними в ній матеріалами без участі учасників справи, які не з`явились. 
Відповідно до приписів ст.233, 240 ГПК України у судовому засіданні 08.07.2026 приєднано без проголошення до матеріалів справи вступну та резолютивну частини судового рішення.
Судом установлено та перевірено доказами такі взаємовідносини сторін та обставини.
Між фізичною особою-підприємцем Воскобойніковим Євгеном Володимировичем (продавець) та фізичною особою-підприємцем Лисечком Григорієм Васильовичем (покупець) досягнуто згоди щодо укладення договору купівлі-продажу хімічної сировини у спрощений спосіб - через обмін документами між учасниками.
11.09.2025 продавцем виставлено покупцю рахунок-фактуру №11/09 (а.с.6) на оплату товару, в якому визначено істотні умови: найменування, кількість, ціна товару – диметилсульфат у кількості 40 кг за ціною 3500,00 грн/кг, загальною вартістю 140000,00 грн; термін поставки товару – 3 робочих дні з дня оплати; доставка товару – транспортом постачальника за рахунок платника; порядок оплати – передоплата 100%.
12.09.2025 покупцем здійснено оплату рахунку, що підтверджується платіжною інструкцією від 12.09.2025 №181 на суму 140000,00 грн з призначенням платежу: "За диметилсульфат зг.рах.11/09 від 11.09.2025 р. Без ПДВ" (а.с.7).
Продавцем замовлений та оплачений товар покупцю у визначений в рахунку-фактурі від 11.09.2025 №11/09 строк не передано.
Направлена покупцем на адресу продавця вимога від 25.03.2026 №7 (а.с.8-11) про повернення суми попередньої оплати за товар була отримана останнім 02.04.2026, однак залишена без задоволення чи й належного реагування.
Вказані обставини стали підставою для звернення фізичної особи-підприємця Воскобойнікова Є.В. в Господарський суд Черкаської області із позовом до фізичної особи-підприємця Лисечка Г.В. за захистом порушеного права та примусового стягнення 140000,00 грн заборгованості за договором купівлі-продажу, укладеним у спрощений спосіб, а також нарахованих за прострочення грошового зобов`язання відповідно до приписів ст.625 ЦК України 2531,51 грн – 3% річних та 6991,57 грн інфляційних втрат.
Відповідачем доказів виконання у повному обсязі умов договору купівлі-продажу чи й повернення суми попередньої оплати у зв`язку із закінченням фактичного строку поставки товару до суду не подано; вимоги позивача не спростовано та не заперечено у належний спосіб. 
Інших доказів та документів не подано. 
Оцінюючи пояснення учасників та докази сторін у справі в їх сукупності та за внутрішнім переконанням, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають до часткового задоволення.
Згідно з постановою Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №6 "Про судове рішення" при прийнятті рішення суд має врахувати майнові інтереси сторін, не надаючи переваги одному учаснику над іншим. Рішення має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці доказів у конкретній справі. 
Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Сторони за договором є суб`єктами господарювання на ринку оптової торгівлі України сировиною та матеріалами, з правами самостійної юридичної особи з присвоєнням ідентифікаційного коду, визначенням видів діяльності, що підтверджено витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Місце проведення господарської діяльності сторін відповідає місцю їх реєстрації згідно даних ЄДРПОУ – положення ст.93 Цивільного кодексу України.
Позивач звернувся в Господарський суд Черкаської області із позовом про стягнення з відповідача 140000,00 грн попередньої оплати товару за договором купівлі-продажу, укладеним у спрощений спосіб, та нарахованих обтяжень на суму боргу, оскільки майнове зобов`язання відповідачем не виконано.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.
Відповідно до Цивільного кодексу України:
п.1 ч.2 ст.11. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини;
ч.1, 2 ст.205. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків;
ч.1, 3 ст.626. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору;
ч.1 ст.627. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості;
ч.1, 2 ст.638. Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною;
ч.1 ст.639. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом;
ч.1, 2 ст.640. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії;
ч.1, 2 ст.641. Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття;
ч.1, 2 ст.642. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Умови договору охоплюються приписами гл.54 Цивільного кодексу України: поставка товару як різновид відносин "купівлі-продажу". Укладений між позивачем та відповідачем двосторонній, оплатний, строковий, консенсуальний договір купівлі-продажу товару (хімічної сировини – диметилсульфату) у спрощений спосіб є чинним, не заперечений сторонами, не розірваний в установленому порядку, не визнаний судом недійсним. Суд вважає, що сторонами договору досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Суд враховує презумпцію правомірності правочину – приписи ст.204 Цивільного кодексу України. 
Відповідно до Цивільного процесуального кодексу України:
ч.1, 2 ст.509. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу;
ст.525. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом;
ст.526. Зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться;
ст.530. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства;
ст.599. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином;
ст.610. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання);
ст.611. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом; 
ст.629. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем на виконання умов укладеного у спрощений спосіб договору купівлі-продажу хімічної сировини (речовини диметилсульфату у кількості 40 кг за ціною 3500,00 грн/кг) виставлено позивачу рахунок-фактуру від 11.09.2025 №11/09 (а.с.6) на загальну суму 140000,00 грн, а позивачем 12.09.2025 здійснено його оплату, що підтверджується платіжною інструкцією від 12.09.2025 №181 на суму 140000,00 грн з призначенням платежу: "За диметилсульфат зг.рах.11/09 від 11.09.2025 р. Без ПДВ" (а.с.7).
Позивач стверджує, що продавець отримав попередню оплату 19.09.2025, однак у погоджений між сторонами строк (три робочих дні з дня оплати) поставки товару не здійснив.
Відповідно до ст.644 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. 
В договорі купівлі-продажу способом доставки товару визначено "транспортом постачальника за рахунок платника" з чого вбачається обов`язок відповідача доставити товар за місцем знаходження позивача та передати товар останньому. 
Будь-яких документів чи доказів, які б свідчили про інші домовленості між сторонами щодо доставки товару чи й вчинення відповідачем, як продавцем, будь-яких дій, що могли б свідчити про виконання останнім зобов`язання за договором, - матеріали справи не містять.
Відтак, слід вважати, що станом на час вирішення спору товар (хімічна сировина диметилсульфат у кількості 40 кг за ціною 3500,00 грн/кг) не був поставлений та переданий позивачу, і в той же час сплачені за цей товар кошти в загальній сумі 140000,00 грн знаходяться у відповідача і не повернуті останньому, що порушило права позивача на своєчасне отримання узгодженого та оплаченого товару, та спричинило даний спір.
Відповідно до Цивільного кодексу України:
ч.2 ст.530. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства;
ч.2 ст.693. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Нездійснення відповідачем поставки товару в узгоджений сторонами строк стало підставою для скерування позивачем на адресу останнього претензії від 25.03.2026 №7 про повернення у триденний строк з дня її отримання грошових коштів попередньої оплати у сумі 140000,00 грн, яку відповідачем отримано 02.04.2026, однак залишено без задоволення чи й належного реагування.
Позовну вимогу про стягнення вартості товару (140000,00 грн) позивач обґрунтовує із посиланням на приписи п.2 ст.693 Цивільного кодексу України – як повернення одержаної продавцем суми попередньої оплати за непереданий у встановлений строк товар.
Відповідач доказів інформування позивача про готовність відвантажити товар чи й про повернення коштів попередньої оплати суду не надав. 
Суд вважає строк виконання зобов`язання відповідачем таким, що настав. 
Відтак, вимога позивача про стягнення з відповідача суми попередньої оплати 140000,00 грн за непереданий у встановлений строк товар підлягає до задоволення.
Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України позивач вправі вимагати сплати відповідачем заборгованості з урахуванням офіційного індексу інфляції та 3% річних. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем інфляційні та 3% річних за весь період прострочення з 22.09.2025 до 29.04.2026 складають відповідно 6991,57 грн та 2531,51 грн.
Розрахунок позивача за вказаний ним період є неправильним, оскільки право на обтяження боргу у вигляді інфляційних втрат і 3% відповідно до ч.2 ст.265 Цивільного кодексу України виникло у позивача через три дні з моменту отримання відповідачем письмової вимоги (претензії від 25.03.20026 №7) про повернення попередньої оплати за непереданий товар, тобто з моменту, коли майнове зобов`язання трансформовано в грошове зобов`язання відповідача – з 06.04.2026. 
Враховуючи заявлений позивачем період для стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд стягує їх за 06.04.2026 до 29.04.2026 (24 дні) у розмірі 276,16 грн та 1960,00 грн (відповідно).
Відтак, вимога позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період, який передував 06.04.2026 – є безпідставною, недоведеною та необгрунтованою. 
Відповідно до ст.ст.74, 76-79 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права.
Суд зазначає, що сплата заборгованості відповідачем під час розгляду справи та неподання ним доказів у справу про оплату має враховуватись виконавчою службою при виконанні рішення суду в ході виконавчого провадження. Суд вважає, що відповідач мав достатньо часу для надання до суду відзиву чи й доказів проведення розрахунку з позивачем. 
Відповідачем всупереч вимог та приписів ч.1 ст.74, ст.76, 77 ГПК України факту належного виконання зобов`язання перед позивачем не доведено; доводи та документи позивача - не спростовано.
За вказаних обставин суд вважає, що позивачем використано належний спосіб захисту свого порушеного права, передбачений приписами ст.ст.15-16 Цивільного кодексу України, тому позов підлягає до часткового задоволення. Належить стягнути з відповідача на користь позивача 140000,00 грн попередньої оплати за договором купівлі-продажу, укладеним у спрощений спосіб, 276,16 грн – 3% річних та 1960,00 грн інфляційних втрат. В решті вимог належить відмовити.
Законом України №475/97 від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі – Конвенція) та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу статті 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.
Згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права, згоду на застосування якого надано Верховною Радою України (п.4 ст.11 Господарського процесуального кодексу України): 
- принцип правової певності та юридичної визначеності, в тому числі недопустимість ревізування рішень судів, які набрали законної сили – з підстав бажання зацікавленої особи в переоцінці доказів (рішення "Агрокомплекс проти України" №23465/03 від 08.03.2012);
- принцип загальної оцінки судом відносин сторін та відсутності обов`язку суду давати оцінку кожній вимозі сторін (рішення "Серявін проти України" №4909/04 від 10.02.2010, рішення "Трофімчук проти України" №4241/03 від 28.10.2010); 
- принцип повноти та межі обґрунтування рішення судом в залежності від характеру рішення (рішення "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994, серія А, №303-А, п.29); 
- принцип поваги до права на володіння своїм майном (рішення "Желтяков проти України" №4994/04 від 09.09.2011).
Відповідно до п.3 ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Відтак, належить покласти на відповідача та стягнути на користь позивача 2662,40 грн судового збору - за мінімальною ставкою.
Керуючись ст.ст.129, 232, 233, 236-241 ГПК України, суд
ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити частково.
1.1. Стягнути з фізичної особи-підприємця Лисечка Григорія Васильовича (Черкаська область, Золотоніський район, с.Бакаєве, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь фізичної особи-підприємця Воскобойнікова Євгена Володимировича ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) 140000,00 грн боргу, 276,16 грн – 3% річних та 1960,00 грн інфляційних втрат та 2662,40 грн судового збору.
1.2. В решті вимог відмовити. 
2. Наказ видати після набрання рішенням законної сили. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду в порядку та у строки, встановлені статтями 256-258 та п.17.5 розділу ХІ Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України.
Повне судове рішення складено і підписано 28.07.2026
Суддя Г.М.Скиба