Справа № 127/35137/25
Провадження № 2/127/8088/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2026 року	місто Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області
в складі: головуючого судді Сичука М.М.,
за участю секретаря судового засідання Коровай А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 червня 1986 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2025 року розірвано.
Позивач зазначив, що за час перебування у шлюбі за спільні кошти та спільною працею подружжя було збудовано садовий будинок із господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також здійснено його облаштування та благоустрій.
Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 20 жовтня 2022 року №2267 садовий будинок переведено до житлового будинку. Право власності на зазначений житловий будинок зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 .
На думку позивача, реєстрація права власності виключно за відповідачем була здійснена лише з огляду на те, що житловий будинок розташований на земельній ділянці, право власності на яку оформлено на відповідача, та з метою спрощення оформлення правовстановлюючих документів, а не з наміром змінити правовий режим майна.
Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу між сторонами виник спір щодо належності спірного житлового будинку, оскільки відповідач почала стверджувати, що будинок є її особистою приватною власністю, незважаючи на те, що його будівництво здійснювалося у період шлюбу за спільні кошти подружжя.
Посилаючись на положення статей 60, 61, 69, 70 Сімейного кодексу України, статті 368 Цивільного кодексу України, позивач просив суд визнати спірний житловий будинок об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначити частки сторін у праві власності на нього рівними та визнати за ним право власності на 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , разом із господарськими будівлями та спорудами, зазначеними у технічній документації.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 листопада 2025 року відкрито провадження у справі, визначено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
15 грудня 2025 року представником відповідача ОСОБА_3 подано відзив на позовну заяву.
У поданому відзиві відповідач позовні вимоги визнала частково.
Не заперечуючи, що спірний житловий будинок був побудований сторонами під час перебування у шлюбі та є об`єктом спільно набутого майна, відповідач зазначила, що реальний поділ будинку між сторонами є неможливим через відсутність технічної можливості виділення кожному співвласнику ізольованої частини будинку із самостійним виходом.
Крім того, відповідач посилалася на наявність тривалого конфлікту між сторонами, який, на її думку, виключає можливість подальшого спільного володіння, користування та розпорядження спірним майном.
У зв`язку із цим відповідач просила суд не визнавати за позивачем право власності на 1/2 частку житлового будинку, а визначити спосіб поділу майна шляхом залишення житлового будинку у її власності із виплатою позивачу грошової компенсації вартості його частки, яка, відповідно до наданого позивачем висновку про ринкову вартість майна, становить 224 985 грн.
Також відповідач просила стягнути на її користь понесені судові витрати на професійну правничу допомогу.
27 травня 2026 року представником відповідача подано зустрічну позовну заяву, у якій остання просила виділити їй у натурі частку у спірному житловому будинку відповідно до одного із варіантів, визначених висновком будівельно-технічної експертизи, а також призначити у справі відповідну експертизу.
Ухвалою суду від 26.01.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
До вирішення судом питання про прийняття зустрічної позовної заяви до спільного розгляду із первісним позовом представником відповідача подано заяву про її відкликання, у зв`язку із чим ухвалою суду зустрічну позовну заяву було повернуто заявнику, а сплачений судовий збір — повернуто.
Представник позивача ОСОБА_4 в ході судоовго розгляду підтримала разом з позивачем позовні вимоги, в подальшому подала заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_3 в ході судового розгляду заперечила проти позову, в подальшому також звернулася до суду із заявою про розгляд справи за відсутності відповідача та її представника.
На підставі п.п. 1-2 ч.3 ст.223 ЦПК України суд ухвалив провести розгляд справи за відсутності позивача та відповідача.
Оскільки сторони в судове засідання не з`явилися фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч.2 с.247 ЦПК України). 
Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення, а датою ухвалення такого рішення є дата складення повного тексту судового рішення.
Аналогічний підхід щодо застосування зазначених норм процесуального права викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11, в якій зроблено висновок, що у випадку ухвалення рішення за відсутності учасників справи моментом його ухвалення є саме дата складення повного тексту судового рішення, а не дата судового засідання.
Разом з тим, відповідно до частини шостої статті 259 ЦПК України, у випадку якщо у судовому засіданні проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, повний текст рішення складається протягом десяти днів з дня закінчення розгляду справи. Однак у даному випадку, з огляду на неявку всіх учасників справи, суд дійшов висновку про необхідність складення повного тексту рішення без його проголошення у порядку, передбаченому статтею 268 ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Частиною першою статті 57 СК України встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.
Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Судом встановлено, що 08 червня 1986 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2025 року розірвано.
Під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ними було збудовано житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який відповідно до технічної документації складається з житлового будинку літ. «А», мансарди літ. «м/А», погребів літ. «п/А», «п/Б», гаража літ. «Б», навісу літ. «В», альтанки літ. «Г», теплиці літ. «Д», сараю літ. «Е», огорожі №1, вигрібної ями №2 та криниці №3, загальною площею 106 кв.м.
Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №2267 від 20 жовтня 2022 року зазначений садовий будинок переведено до житлового будинку.
Право приватної власності на вказаний житловий будинок зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Разом із тим сама по собі державна реєстрація права власності лише за одним із подружжя не є безумовною підставою для висновку про належність такого майна до особистої приватної власності саме цієї особи.
Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав із поважної причини самостійного заробітку (доходу).
Частиною другою зазначеної статті встановлено презумпцію спільності майна подружжя, відповідно до якої кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, вважається об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Аналогічні положення містяться у статті 368 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено законом або договором.
Отже, законодавець установив презумпцію спільності майна, набутого під час шлюбу, яка може бути спростована лише належними, допустимими та достатніми доказами того, що таке майно було набуте за особисті кошти одного із подружжя або на інших підставах, визначених законом.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 509/2428/19, у якій зазначено, що, застосовуючи положення статті 60 СК України та вирішуючи питання про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд повинен установити не лише факт набуття майна під час шлюбу, а й те, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Критеріями віднесення майна до спільної сумісної власності є: час набуття майна, джерело його набуття (кошти, за які воно набуте) та мета придбання майна. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зазначила, що конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, однак тягар доказування обставин, необхідних для її спростування, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Як убачається із матеріалів справи, сторонами не заперечується, що спірний житловий будинок був побудований саме у період шлюбу.
Більше того, у поданому відзиві відповідач фактично підтвердила, що будинок був створений сторонами під час шлюбу та не ставила під сумнів його набуття у період існування сімейних відносин, заперечуючи лише проти обраного позивачем способу захисту права.
Доказів того, що спірний житловий будинок був побудований виключно за рахунок особистих коштів відповідача, отриманий нею у дарунок, у порядку спадкування чи набув статусу особистої приватної власності з інших підстав, передбачених статтею 57 Сімейного кодексу України, матеріали справи не містять, а відповідачем таких доказів суду не надано.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.
Оскільки відповідачем не спростовано встановленої законом презумпції спільності майна подружжя, суд доходить висновку, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом права спільної сумісної власності сторін.
Відповідно до статей 69, 70 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а у разі поділу такого майна частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, шлюбним договором або не встановлено судом з підстав, передбачених законом.
Матеріали справи не містять доказів існування між сторонами шлюбного договору чи домовленості щодо визначення іншого розміру часток у праві власності на спірне майно.
Також судом не встановлено обставин, передбачених частиною другою статті 70 Сімейного кодексу України, які б давали підстави для відступу від принципу рівності часток подружжя.
За таких обставин суд доходить висновку, що частки сторін у праві власності на спірний житловий будинок є рівними та становлять по 1/2 частині за кожним.
У відзиві на позовну заяву відповідач не заперечувала, що спірний житловий будинок є майном, набутим сторонами під час шлюбу, однак вважала, що визнання за позивачем права власності на 1/2 частку будинку є недоцільним, оскільки між сторонами існує тривалий конфлікт, який унеможливлює подальше спільне користування майном, а сам житловий будинок, на її думку, не може бути поділений у натурі.
У зв`язку із цим відповідач просила суд визначити інший спосіб поділу спільного майна, а саме: залишити житловий будинок у її приватній власності із виплатою позивачу грошової компенсації вартості його частки.
Суд не може погодитися із зазначеними доводами відповідача з таких підстав.
Відповідно до частин першої, другої статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Згідно із частинами четвертою, п`ятою статті 71 СК України присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. При цьому присудження одному із подружжя грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на житловий будинок, земельну ділянку або інше нерухоме майно допускається лише за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Аналогічні роз`яснення викладені у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», відповідно до яких за відсутності згоди одного із подружжя на отримання грошової компенсації та за відсутності внесення другим із подружжя відповідної суми на депозитний рахунок суду присудження компенсації не допускається. У такому випадку, якщо неподільна річ не може бути реально поділена, суд визнає ідеальні частки подружжя у праві власності на це майно без його реального поділу.
Зазначений правовий висновок неодноразово підтриманий Верховним Судом, зокрема у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 372/1558/16-ц, від 08 квітня 2020 року у справі № 361/7130/18 та інших, у яких наголошено, що присудження одному із співвласників грошової компенсації замість його частки є винятковим способом припинення права власності та можливе лише за наявності передбачених законом умов.
Як убачається з матеріалів справи, позивач вимог про припинення свого права власності на частку у спільному майні та виплату йому грошової компенсації не заявляв, згоди на отримання такої компенсації не надавав.
Також матеріали справи не містять доказів внесення відповідачем на депозитний рахунок Вінницького міського суду Вінницької області грошової суми, яка відповідає вартості частки позивача у спірному майні.
Крім того, самі по собі посилання відповідача на існування конфлікту між сторонами, неможливість подальшого спільного проживання чи користування житловим будинком не є передбаченими законом підставами для позбавлення іншого співвласника права власності на належну йому частку спільного майна або для примусового присудження йому грошової компенсації.
За таких обставин суд доходить висновку, що запропонований відповідачем спосіб вирішення спору не відповідає вимогам статті 71 Сімейного кодексу України, а тому підстав для задоволення відповідних заперечень відповідача суд не вбачає.
Оцінюючи заявлений позивачем спосіб захисту порушеного права, суд виходить із того, що відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права чи інтересу, а одним із способів такого захисту є визнання права.
За змістом статей 355, 356, 368, 372 Цивільного кодексу України та статей 60, 69, 70 Сімейного кодексу України у разі встановлення факту набуття майна подружжям під час шлюбу та відсутності передбачених законом підстав для відступу від принципу рівності часток суд вправі визнати за кожним із подружжя право власності на відповідну ідеальну частку у спільному майні.
Судом встановлено, що спірний житловий будинок був створений сторонами саме під час перебування у зареєстрованому шлюбі, введений в експлуатацію та зареєстрований у встановленому законом порядку, а тому є самостійним об`єктом цивільних прав.
При цьому державна реєстрація права власності виключно за відповідачем не змінює правового режиму майна, оскільки така реєстрація має похідний характер та підтверджує вже існуюче право, однак сама по собі не є підставою виникнення права особистої приватної власності на майно, яке набуте подружжям за час шлюбу.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у якій зазначено, що презумпція спільності майна подружжя поширюється на все майно, набуте під час шлюбу, а реєстрація права власності на ім`я одного із подружжя сама по собі не свідчить про виникнення у нього права особистої приватної власності.
Матеріали справи свідчать, що сторонами не досягнуто домовленості щодо добровільного поділу спільного майна, а обраний позивачем спосіб захисту відповідає характеру порушеного права та забезпечує відновлення його майнових прав як співвласника спірного нерухомого майна.
Доводи відповідача про те, що через існування між сторонами конфлікту житловий будинок повинен бути переданий виключно їй із виплатою компенсації позивачу, суд оцінює критично, оскільки зазначені обставини не є передбаченими законом підставами для припинення права власності позивача на належну йому частку спільного майна.
Крім того, відповідачем не заявлено самостійного позову про припинення права власності позивача на частку у спільному майні в порядку статті 365 Цивільного кодексу України, а зустрічна позовна заява, подана представником відповідача, до початку її розгляду була відкликана та ухвалою суду повернута заявнику.
Таким чином, предметом розгляду у даній справі є виключно вимоги первісного позову про визнання спірного житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/2 частку цього майна, які суд розглядає в межах заявлених позовних вимог відповідно до статті 13 ЦПК України.
Разом із тим суд бере до уваги, що спірний житловий будинок розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 0510100000:02:114:0230, право власності на яку зареєстровано за відповідачем.
Відповідно до частини першої статті 120 Земельного кодексу України та частини першої статті 377 Цивільного кодексу України у разі набуття права власності на житловий будинок до набувача одночасно переходить право на земельну ділянку або її відповідну частину, на якій розташований такий об`єкт нерухомості, без зміни її цільового призначення.
Водночас суд звертає увагу, що позивачем у даній справі не заявлено позовних вимог про поділ земельної ділянки, визнання права власності на її частку чи припинення права власності відповідача на земельну ділянку.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого статтями 13 та 264 ЦПК України, суд розглядає справу виключно в межах заявлених позовних вимог і не вправі виходити за їх межі.
За таких обставин суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, підтверджуються належними та допустимими доказами, узгоджуються з вимогами чинного законодавства України та підлягають задоволенню шляхом визнання спірного житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/2 частку зазначеного житлового будинку.
На підставі викладеного, керуючись ст. .57, 60, 69-71 СК України, ст. 325, 368, 372 ЦК України, ст. 13, 81, 141, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.
В порядку поділу майна подружжя визнати житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визначивши частку ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності у розмірі 1/2 (однієї другої).
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 (одну другу) частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що позначений на плані літерою «А», складається з мансарди літ. «м/А», погребів літ. «п/А», «п/Б», гаража літ. «Б», навісу літ. «В», альтанки літ. «Г», теплиці літ. «Д», сараю літ. «Е», огорожі № 1, вигрібної ями № 2, криниці № 3, загальною площею 106,0 кв.м.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники справи:
Позивач ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Повний текст рішення суду складено 13.07.2026.

Суддя: