УХВАЛА

08 липня 2026 року
м. Київ

справа № 389/1289/25 
провадження № 61-9057ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Федоров Захар Федорович, на рішення Фортечного районного суду міста Кропивницького від 22 січня 2026 року, постанову Кропивницького апеляційного суду від 25 травня 2026 року та додаткову постанову Кропивницького апеляційного суду від 19 червня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ: 

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 108 442,52 грн на відшкодування майнової шкоди та 30 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що 07 грудня 2024 року на перехресті вулиць Академіка Тамма та Юрія Яновського у місті Кропивницькому сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Hyundai Accent», державний номерний знак НОМЕР_1 , під його керуванням та автомобіля «Hyundai Kona», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 . 

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Крім того, пасажир автомобіля «Hyundai Accent» ОСОБА_3 , яка є дружиною позивача, отримала тілесні ушкодження, у зв`язку із чим звернулася за медичною допомогою до закладу охорони здоров`я. 

Кіровський районний суд міста Кіровограда постановою від 07 січня 2025 року визнав ОСОБА_2 винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. 

Позивач зазначав, що 28 лютого 2025 року між ним та суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_4 укладено договір про виконання експертної оцінки вартості матеріального збитку № 52, метою якого було визначення розміру матеріальної шкоди, завданої йому як власнику автомобіля «Hyundai Accent», державний номерний знак НОМЕР_1 , унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 07 грудня 2024 року. 

Відповідно до звіту № 52 про оцінку вартості матеріального збитку вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Hyundai Accent», державний номерний знак НОМЕР_1 , дорівнює його ринковій вартості та становить 187 978,00 грн. 

Водночас згідно з консультацією 18-D/16/19 про вартість матеріального збитку, завданого транспортному засобу «Hyundai Accent», державний номерний знак НОМЕР_1 , проведеною ТДВ СК «Альфа-Гарант» як страховиком цивільно-правової відповідальності відповідача, вартість відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням фізичного зносу визначена у розмірі 89 735,48 грн. 

Позивач вказував, що 18 березня 2025 року між ним та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 укладено договір № 2, предметом якого є виконання робіт з ремонту автомобіля «Hyundai Accent», державний номерний знак НОМЕР_1 . За умовами цього договору ФОП ОСОБА_5 зобов`язався виконати ремонт автомобіля відповідно до калькуляції № 2 «Вартість відновлювального ремонту автомобіля». 

12 лютого 2025 року ТДВ СК «Альфа-Гарант» перерахувало на рахунок ФОП ОСОБА_5 страхове відшкодування у розмірі 86 535,48 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 12 лютого 2025 року № 55923. 

Позивач вважав, що загальний розмір завданої йому майнової шкоди становить 194 978,00 грн, з яких: 187 978,00 грн - вартість матеріального збитку, завданого пошкодженням транспортного засобу, та 7 000,00 грн - витрати на оплату послуг суб`єкта оціночної діяльності. 

З огляду на те, що страховиком цивільно-правової відповідальності відповідача відшкодовано частину завданої шкоди у розмірі 86 535,48 грн, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 різницю між фактичним розміром шкоди та отриманим страховим відшкодуванням у сумі 108 442,52 грн (194 978,00 грн - 86 535,48 грн). 

Крім того, позивач зазначав, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 30 000,00 грн. 

На обґрунтування цієї вимоги посилався на те, що внаслідок ДТП його дружина отримала тілесні ушкодження у вигляді поверхневої забійної рани лобкової ділянки, забоїв та саден м`яких тканин голови. Також зазначав, що пошкоджений автомобіль був єдиним транспортним засобом сім`ї, використовувався щоденно, зокрема для його поїздок до місця проходження військової служби у смт Новоархангельськ Кіровоградської області, що розташоване на відстані понад 110 км від місця його проживання. Унаслідок пошкодження автомобіля він був позбавлений можливості користуватися транспортним засобом у звичному режимі, а отримане страхове відшкодування не покриває фактичного розміру завданої шкоди. 

З урахуванням наведеного ОСОБА_1 просив позов задовольнити. 

Фортечний районний суд міста Кропивницького рішенням від 22 січня 2026 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково. 

Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, 7 000,00 грн витрат, понесених на проведення експертної оцінки вартості матеріального збитку, а також судовий збір у розмірі 170,00 грн. 

У задоволенні решти позовних вимог відмовив. 

Кропивницький апеляційний суд постановою від 25 травня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Федоров З. Ф., задовольнив частково. 

Рішення Фортечного районного суду міста Кропивницького від 22 січня 2026 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення майнової шкоди та в частині розподілу судових витрат скасував і ухвалив у цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову. 

Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 200,00 грн на відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 201,98 грн. 

Рішення Фортечного районного суду міста Кропивницького від 22 січня 2026 року у частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди залишив без змін. 

Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 242,41 грн. 

Кропивницький апеляційний суд додатковою постановою від 19 червня 2026 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково. 

Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 545,37 грн. 

У задоволенні іншої частини заяви відмовив. 

06 липня 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Федоров З. Ф., подав до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» касаційну скаргу на рішення Фортечного районного суду міста Кропивницького від 22 січня 2026 року, постанову Кропивницького апеляційного суду від 25 травня 2026 року та додаткову постанову Кропивницького апеляційного суду від 19 червня 2026 року. 

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню. 

За змістом статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. 

У пункті 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», умови прийнятності касаційної скарги можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. 

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури в суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, оскільки касаційне провадження здійснюється після розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) зазначила, що касаційний перегляд є екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції, які обмежуються вирішенням питань права, а також на більший ступінь формальності касаційної процедури. 

ЦПК України визначає баланс між гарантіями права на справедливий судовий розгляд, зокрема правом на розгляд справи судом, встановленим законом, передбаченим пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та принципом остаточності судових рішень res judicata. У такий спосіб фактично закріплено модель обмеженої касації, що реалізується шляхом застосування процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження. 

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах із ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, передбачених цією нормою. 

Встановлення у процесуальному законі виняткових підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах із ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, лише у випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, спрямоване на забезпечення остаточності судових рішень, стабільності й визначеності у цивільних правовідносинах. 

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 

Відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 розділу III цього Кодексу; 5) у яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини. 

З огляду на положення статті 19 у системному зв`язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України суд касаційної інстанції вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. 

Предметом спору у цій справі є відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у загальному розмірі 138 442,52 грн. 

Зазначена вимога є майновою, оскільки визначена у грошовому вираженні, а тому відповідно до статей 175, 176 ЦПК України враховується при визначенні ціни позову. 

Ціна позову становить 138 442,52 грн, що станом на 01 січня 2026 року не перевищує вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 328,00 грн х 80 = 266 240,00 грн). 

Отже, ця справа є малозначною в силу вимог пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України. 

Спір не належить до категорій справ, які відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України підлягають розгляду виключно за правилами загального позовного провадження. 

Таким чином, судові рішення у цій справі не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. 

У касаційній скарзі  ОСОБА_1 посилається на те, що справа має виняткове значення для заявника, оскільки він тривалий час проходить військову службу, пошкоджений унаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль був єдиним транспортним засобом його сім`ї, використовувався для забезпечення повсякденних потреб, поїздок до місця проходження служби та лікувальних закладів. 

Також заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення статті 1194 ЦК України та не врахував висновки Верховного Суду щодо права потерпілого на відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. 

Надаючи оцінку наведеним заявником доводам щодо наявності підстав для касаційного перегляду судових рішень у малозначній справі, Верховний Суд зазначає таке. 

Саме собою посилання заявника на його життєві обставини, проходження військової служби, особисте значення результату вирішення спору та незгоду із висновками судів попередніх інстанцій не свідчить про наявність виняткового значення цієї справи у розумінні підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. 

Виняткове значення справи для учасника справи має оцінюватися з урахуванням предмета спору, характеру спірних правовідносин, складності правового питання та таких наслідків судового рішення, які виходять за межі звичайного індивідуального інтересу сторони у позитивному для неї вирішенні спору. 

У цій справі предметом судового розгляду є вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, тобто індивідуальний майновий спір між конкретними учасниками цивільних правовідносин щодо визначення розміру належного відшкодування. 

Наведені у касаційній скарзі обставини щодо значення автомобіля для заявника та його сім`ї, а також майнові наслідки дорожньо-транспортної пригоди враховувалися судами під час вирішення спору по суті та самі собою не змінюють характеру цієї справи як малозначної. 

Посилання заявника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування статті 1194 ЦК України також не є безумовною підставою для касаційного перегляду судових рішень у малозначній справі, оскільки пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України визначає загальні підстави касаційного оскарження, які застосовуються лише щодо судових рішень, які можуть бути предметом касаційного перегляду. 

Саме лише наведення у касаційній скарзі постанов Верховного Суду та твердження про неправильне застосування судами норм матеріального права не звільняє заявника від необхідності довести існування виняткових підстав, визначених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. 

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди заявника із правовою оцінкою встановлених судами обставин справи, визначенням розміру шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та застосуванням норм матеріального права до конкретних правовідносин, що саме собою не свідчить про наявність підстав для відкриття касаційного провадження у малозначній справі. 

Верховний Суд враховує важливість для заявника порушених у касаційній скарзі питань, однак суб`єктивне значення результату розгляду справи для її учасника не ототожнюється із винятковим значенням справи у розумінні процесуального закону. 

Заявник не навів переконливих обґрунтувань того, що наслідки розгляду саме цієї справи виходять за межі звичайного майнового спору або що її касаційний перегляд необхідний для забезпечення розвитку права чи формування єдиної правозастосовчої практики. 

Отже, доводи касаційної скарги не підтверджують наявності передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України виняткових обставин, які б давали підстави для відкриття касаційного провадження у цій справі. 

Віднесення цієї справи до категорії малозначних є передбачуваним з огляду на предмет спору, ціну позову та положення процесуального закону. Спір був розглянутий судами першої та апеляційної інстанцій, які мали повну юрисдикцію щодо встановлення фактичних обставин справи та застосування норм матеріального і процесуального права. 

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої умови прийнятності касаційної скарги можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви, а з огляду на особливий статус суду касаційної інстанції касаційні процедури можуть бути більш формальними, особливо якщо провадження здійснюється після розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій (рішення у справах «Levages Prestations Services v. France» («Леваж Престасьон Сервіс проти Франції»), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» («Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії»)). 

Європейський суд з прав людини у пункті 122 рішення від 05 квітня 2018 року у справі «Zubac v. Croatia» («Зубац проти Хорватії») зазначив, що якщо національне законодавство наділяє Верховний Суд повноваженнями здійснювати відбір справ для касаційного перегляду, цей суд не повинен бути пов`язаний можливими помилками судів нижчих інстанцій при визначенні доступу до касаційного перегляду, оскільки інший підхід міг би істотно перешкодити виконанню ним своєї особливої функції. 

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню. 

Оскільки оскаржувані судові рішення ухвалено у малозначній справі, а касаційна скарга не містить належного обґрунтування наявності випадків, передбачених підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити. 

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд 

УХВАЛИВ: 

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Федоров Захар Федорович, на рішення Фортечного районного суду міста Кропивницького від 22 січня 2026 року, постанову Кропивницького апеляційного суду від 25 травня 2026 року та додаткову постанову Кропивницького апеляційного суду від 19 червня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу. 

Ухвала оскарженню не підлягає. 

Судді:	Є. В. Петров	
	 	
	А. І. Грушицький	
	 	
	І. В. Литвиненко