ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2026 року
м. Київ

справа № 677/1822/24
провадження № 61-16506св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - орган опіки та піклування Заслучненської сільської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 18 вересня 2025 року у складі судді Шовкуна В. О. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 20 листопада 2025 року у складі колегії суддів Костенка А. М., Янчук Т. О., Спірідонової Т. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Заслучненської сільської ради, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини. 

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позову зазначав, що він на підставі договору дарування від 04 січня 2020 року є власником квартири АДРЕСА_1 , в якій зареєстроване місце його проживання. 

04 грудня 2015 року сторони уклали шлюб, під час перебування у якому у них народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживала у зазначеній квартирі та на цей час там зареєстрована. 

Так як подружнє життя із відповідачем не склалось, з травня 2021 року вони проживають окремо, а рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 18 лютого 2022 року шлюб розірвано.

У зв`язку із припиненням подружнього життя, в травні 2021 року відповідач разом із дочкою виселилася із належної йому квартири, забрала із неї усі особисті та дитячі речі та разом із дочкою переселилась на проживання до будинку власної матері ОСОБА_4 на АДРЕСА_2 , де вона зареєстрована та проживає на цей час. Таким чином, оскільки їх спільна з відповідачем неповнолітня дитина постійно проживає із матір`ю у житловому будинку на  АДРЕСА_2 , то відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем її проживання є місце проживання її матері.

На цей час відповідач та дочка ОСОБА_5 відсутні за місцем постійного проживання, так як за інформацією матері відповідача ОСОБА_4 вони тимчасово перебувають на території Сполучених Штатів Америки. 

Позивач вказував, що оскільки місце проживання їхньої спільної дитини зареєстровано за місцем проживання батька, а фактично дитина проживає з матір`ю, яка відмовляється документально оформити та посвідчити факт проживання дочки із нею, викладене свідчить про наявність між сторонами спору щодо місця проживання дочки, тому просив суд визначити місце проживання неповнолітньої дитини разом із відповідачем у справі.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Красилівський районний суд Хмельницької області рішенням від 18 вересня 2025 року, яке залишив без змін Хмельницький апеляційний суд постановою від 20 листопада 2025 року, в задоволенні позову відмовив.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач не довів, що на час звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала і проживає разом із матір`ю, порушені його права, а між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2025 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 15 січня 2026 року відкрив касаційне провадження у зазначеній справі та витребував її із Красилівського районного суду Хмельницької області.

25 травня 2026 року справу передано колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

У касаційній скарзі як підставу для касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 травня 2020 року в справі № 686/20582/19-ц, від 27 січня 2021 року в справі № 727/3856/18, від 29 листопада 2023 року в справі № 757/555/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявник вказує, що між ним та відповідачем існує спір щодо місця реєстрації та проживання їх неповнолітньої дочки, відповідач відмовляється в добровільному порядку укласти договір, яким визначити місце проживання дитини, яка весь час проживає з матір`ю. Крім того, відповідач відмовляється зареєструвати місце проживання дитини з нею, вказані обставини свідчать про існування спору між сторонами.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з грудня 2015 року, який Красилівський районний суд Хмельницької області рішенням від 18 лютого 2022 року розірвав (а. с. 3 зв., 6, 7). 

Під час шлюбу в сторін народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 3).

З 04 січня 2020 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а. с. 11).

У зв`язку з припиненням подружнього життя ОСОБА_2 разом з дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виселились з належної позивачу квартири, забрали всі особисті та дитячі речі і переїхали проживати до будинку матері відповідача на АДРЕСА_2 .

Красилівський районний суд Хмельницької області судовим наказом від 17 грудня 2021 року стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) боржника (а. с. 9 зв.).

Відповідно до довідки від 10 грудня 2021 року, виданої виконавчим комітетом Заслучненської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області ОСОБА_2 проживає разом з дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на АДРЕСА_2 з 26 листопада 2021 року, дитина знаходиться на утриманні матері (а. с. 10).

Згідно акта ОСББ «ДОВІРА 2017» від 26 вересня 2022 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак проживає тільки ОСОБА_1 , водночас ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за вказаною адресою протягом останнього року не проживає, речей домашнього вжитку, які б їй належали, у квартирі немає (а. с. 10 зв.).

Відповідно до актів обстеження умов проживання від 14 лютого 2024 року та від 05 березня 2024 року малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживає в квартирі АДРЕСА_1 (а. с. 12, 24).

Згідно із листом старости Кошелівського округу Заслучненської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області від 28 лютого 2024 року № 7 ОСОБА_2 зареєстрована на АДРЕСА_2 (а. с. 25).

Висновком про визначення місця проживання дитини, який затверджений рішенням виконавчого комітету Заслучненської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області від 14 березня 2025 року № 30-09/2025 орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 (а. с. 54-56).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, якими керувався Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року у справі № 522/3747/22).

Верховний Суд послідовно зауважував, що суд - це фактично останній інструмент, який підлягає використанню при вирішенні сімейних спорів, коли спір неможливо вирішити іншим шляхом. І суд може задовольнити позов у справі щодо дитини лише тоді, коли дійде висновку, що це є необхідним і корисним для інтересів та благополуччя дитини.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 295/13519/22, від 26 серпня 2025 року у справі № 753/18526/21, від 01 жовтня 2025 року у справі № 760/18574/22, від 05 листопада 2025 року у справі № 645/5180/19, від 12 листопада 2025 року у справі № 202/2883/22, від 12 листопада 2025 року у справі № 686/31442/24, від 04 березня 2026 року у справі № 188/846/23, від 27 квітня 2026 року у справі № 501/2820/21, від 03 липня 2026 року у справі № 752/13051/22.

При цьому Верховний Суд також зауважував, що відсутність між батьками спору щодо місця проживання дитини свідчить про те, що права позивача не порушені, а не як підстава для закриття провадження у справі (постанови Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23, від 10 грудня 2024 року у справі № 299/8679/23 та від 19 червня 2026 року у справі № 166/1168/25).

Встановивши, що спільна дитина сторін проживає разом з матір`ю, а батько дитини не висловлює заперечень проти цього, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, при цьому враховано, що спір щодо місця проживання дитини ініційований батьком дитини з вимогою, щоб місце проживання дитини визначити з матір`ю, з якою дитина і так проживає. 

Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що за вказаних обставин інтереси дитини не потребують втручання держави у сімейні відносини, що врегульовані за згодою (домовленістю) їх учасників. Позивачем не доведено необхідності захисту його прав та інтересів чи інтересів малолітньої дитини, як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення оскаржених судових рішень.

Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23, від 10 грудня 2024 року у справі № 299/8679/23, від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23, від 25 лютого 2025 року у справі № 562/3371/23 та від 02 вересня 2026 року у справі № 953/5480/22.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до здійснення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та апеляційної інстанції.

Викладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне судове рішення лише з формальних підстав (частина друга статті 410 ЦПК України).

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду першої інстанції та апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 18 вересня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 20 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | А. І. Грушицький
| І. В. Литвиненко
| Є. В. Петров