ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
16 липня 2026 року
м. Київ
справа № 278/5469/24
провадження № 51-4626 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 , 
особи, кримінальне провадження 
стосовно якої закрито ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції), 
захисника ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції), 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 42022271300000034 від 20 липня 2022 року за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Птичі Дубенського району Рівненської області, мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,
за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_8 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року.
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 05 грудня 2024 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 4 ст. 407 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено обчислювати з дня взяття його під варту після звернення вироку до виконання, зарахувавши у цей строк термін попереднього ув`язнення обвинуваченого, починаючи з 30 вересня 2024 року до 26 листопада 2024 року з розрахунку один день тримання під вартою за один день позбавлення волі.
За обставин, детально наведених у вироку, ОСОБА_6 було визнано винуватим у тому, що він 30 липня 2015 року приблизно о 15:00, будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації військової частини НОМЕР_1 , в умовах особливого періоду, умисно з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби без дозволу відповідних командирів та поважних причин, самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , яка на той момент дислокувалася в АДРЕСА_2 , при цьому обов`язки за посадою не виконував та проводив час на власний розсуд до 27 вересня 2024 року.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року було задоволено клопотання обвинуваченого, вирок суду першої інстанції скасовано, а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України та звільнено останнього від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_8 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувану ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх вимог прокурор зазначає, що визначений п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України десятирічний строк притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за ч. 4 ст. 407 КК України (що є триваючим злочином) має рахуватися не з 30 липня 2015 року (день самовільного залишення військової частини), як уважає апеляційний суд, а з 27 вересня 2024 року (день з`явлення обвинуваченого до органу досудового розслідування), оскільки згідно з практикою суду касаційної інстанції у час вчинення триваючого злочину має включатися весь період, протягом якого особа безперервно скоювала триваюче протиправне діяння, а тому, на думку сторони обвинувачення, відсутні підстави для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та, як наслідок, закриття кримінального провадження з цієї підстави.
На касаційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 подала заперечення, у яких, посилаючись на необґрунтованість доводів сторони обвинувачення, просить цю скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу апеляційного суду - без зміни.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 та просила її задовольнити.
ОСОБА_6 , кримінальне провадження стосовно якого закрито, та його захисник ОСОБА_7 заперечували щодо задоволення касаційної скарги прокурора ОСОБА_8 , просили цю скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без зміни.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та наведені в касаційній скарзі прокурора доводи, колегія суддів дійшла висновку, що ця скарга підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Статтею 433 КПК України установлено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК України підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Під час вирішення питання про наявність зазначеної у п. 2 ч. 1 цієї статті підстави суд касаційної інстанції має керуватися ст. 413 КПК України.
Згідно з положеннями, передбаченими п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.
За приписами ст. 370 КПК України законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Однак, на переконання колегії суддів, під час розгляду кримінального провадження у порядку апеляційної процедури суд апеляційної інстанції вказаних вимог закону не дотримався.
Як видно з вироку, суд першої інстанції, визнаючи ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, установив, що обвинувачений, будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації військової частини НОМЕР_1 , 30 липня 2015 року в умовах особливого періоду, без дозволу відповідних командирів та поважних причин, самовільно залишив розташування зазначеної військової частини аж до 27 вересня 2024 року.
Суд апеляційної інстанції, закриваючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, зазначив, що інкримінований обвинуваченому злочин, передбачений ч. 4 ст. 407 КК України, останній скоїв 30 липня 2015 року, при цьому перебіг давності не переривався, а тому закінчився визначений п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України десятирічний строк давності притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності.
У касаційній скарзі прокурор, не погоджуючись із наведеною позицією апеляційного суду, стверджує, що:
- скоєне обвинуваченим кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 407 КК України, є триваючим злочином, який розпочався 30 липня 2015 року (день самовільного залишення військової частини) та закінчився 27 вересня 2024 року (день з`явлення до органу досудового розслідування);
- у період вчинення триваючого злочину має включатися весь час, протягом якого особа безперервно скоювала триваюче протиправне діяння.
Беручи до уваги вказане, прокурор уважає, що днем вчинення та закінчення інкримінованого ОСОБА_6 злочину є саме 27 вересня 2024 року, а тому станом на момент апеляційного розгляду кримінального провадження, визначений п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України десятирічний строк на притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності ще не сплив, що спростовує позицію суду апеляційної інстанції у цій частині.
Перевіривши наведені доводи сторони обвинувачення, колегія суддів висновує про їх обґрунтованість, з огляду на таке. 
Об`єктивна сторона інкримінованого ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, серед іншого, характеризується вчиненням такого діяння як самовільне залишення військовослужбовцем військової частини, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану. 
Самовільним є залишення військової частини, вчинене без дозволу командира (начальника). 
Вказане кримінальне правопорушення є триваючим злочином та закінчується у конкретний момент, коли військовослужбовець прибув до військової частини, або був затриманий, або з`явився до слідчого, військового прокурора, військової комендатури тощо.
Так, при триваючому злочині особа вчиняє один раз певну дію і впродовж певного часу перебуває безперервно в злочинному стані. Для цього виду злочинів характерним є незбіг моменту закінчення складу злочину і моменту фактичного завершення протиправних дій. Завершення триваючого злочину (тобто момент фактичного завершення протиправних дій) може бути зумовлений різними обставинами: як об`єктивними, так і суб`єктивними. Об`єктивні обставини - це такі події, що не залежать від волі винної особи, і до їх числа можна віднести викриття особи у вчиненні злочину. У поняття «час вчинення триваючого злочину» має включатися увесь проміжок часу, протягом якого особа безперервно вчиняла триваюче діяння на стадії закінченого злочину.
Встановлення того, що злочин є триваючим, забезпечує його правильну кваліфікацію, обумовлює можливість чи неможливість застосувати до особи амністію, інститут давності притягнення до кримінальної відповідальності, а також вирішити питання про призначення покарання за сукупністю злочинів чи вироків.
Таким чином, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 407 КК України, є триваючим злочином та характеризується безперервним здійсненням протягом визначеного часу злочинного діяння, об`єктивна сторона якого розтягнута в часі, а закінченим вважається у момент його виявлення або примусового чи добровільного припинення.
Ця позиція узгоджується з практикою Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 грудня 2021 року у справі № 161/10545/19.
Отже, виходячи із вказаного вище, є переконливими твердження прокурора про те, що установлений п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України десятирічний строк притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за ч. 4 ст. 407 КК України (який є триваючим злочином) має рахуватися не з 30 липня 2015 року (день самовільного залишення військової частини), а з 27 вересня 2024 року (день з`явлення обвинуваченого до органу досудового розслідування).
З огляду на зазначене колегія суддів висновує про необґрунтованість ухвали суду апеляційної інстанції щодо закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України, п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності як такої, що не узгоджується з положеннями закону України про кримінальну відповідальність та суперечить згаданій практиці суду касаційної інстанції. 
Наведені порушення, які, на думку Суду, були допущені за наслідком апеляційного розгляду, свідчать про неправильне застосування судом апеляційної інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягав застосуванню (п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України). 
За таких обставин колегія суддів уважає, що касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а ухвала суду апеляційної інстанції на підставі п. 2 ч. 1 ст. 413, п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК України - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції (п. 2 ч. 1 ст. 436 КПК України), під час якого цей суд має врахувати викладене, розглянути кримінальне провадження з дотриманням вимог КПК України та ухвалити законне й обґрунтоване рішення, належним чином умотивувавши свої висновки.
Керуючись статтями 413, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 задовольнити.
Ухвалу Житомирського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року стосовно ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3