Справа №442/6016/26 
Провадження №2-а/442/94/2026 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2026 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області
в складі:
головуючого - судді Хомика А.П.
з участю секретаря судового засідання – Денис Ю.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дрогобичі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -
в с т а н о в и в :
03.08.2026 представник ОСОБА_1 – адвокат Федоренко О.П. звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову №R653437 від 25.07.2026, винесену Т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000,00 грн.; адміністративну справу відносно ОСОБА_1 за ч.3 ст.210-1 КУпАП провадженням закрити.
Позов обґрунтовує тим, що 25 липня 2026 року тимчасово виконуючим обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 винесено постанову № R653437, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000,00 грн.
Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності стало те, що, за результатами вивчення відомостей та реєстрової інформації Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, встановлено, що ОСОБА_1 не прибув за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені у повістці, чим порушив вимоги статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а відтак вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною третьою статті 210-1 КУпАП.
Крім того, в оскаржуваній постанові зазначено, що 04 липня 2026 року особисто в паперовій формі від особи надійшла заява, в якій вона зазначає, що не оспорює допущене порушення та згодна на притягнення її до адміністративної відповідальності за її відсутності.
Вказані відомості не відповідають дійсності, у зв`язку з чим зазначену постанову позивач вважає незаконною, необґрунтованою та такою, що винесена з істотним порушенням вимог чинного законодавства, а тому просить суд її скасувати з огляду на таке.
ОСОБА_1 є особою з інвалідністю III групи, що підтверджується витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 1/26/2109/В від 21.05.2026, перебуває на військовому обліку як військовозобов`язаний у ІНФОРМАЦІЯ_2 та має чинну відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 2 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» як особа з інвалідністю. Відстрочку надано до завершення мобілізації, що підтверджується витягом із застосунку «Резерв+».
18 червня 2026 року позивач у мобільному застосунку «Резерв+» виявив інформацію про те, що перебуває у розшуку.
З метою з`ясування підстав внесення такої інформації та виконання свого військового обов`язку вже наступного дня, 19 червня 2026 року, позивач особисто прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Під час особистого звернення працівники ТЦК та СП повідомили йому, що фактично його не розшукують.
Для підтвердження своєї явки позивач залишив письмову заяву, в якій повідомив про своє прибуття до ТЦК та СП 19 червня 2026 року, у якій також просив у разі необхідності повторної явки повідомити його за номером телефону або направити відповідне повідомлення поштовим зв`язком за адресою його проживання, яка міститься в особовій справі.
Оскільки після цього інформація про перебування у розшуку в застосунку «Резерв+» не була змінена, 22 червня 2026 року позивач повторно особисто прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 , однак жодних роз`яснень або відповіді щодо причин перебування у розшуку так і не отримав.
05 липня 2026 року позивачу зателефонував юрист ІНФОРМАЦІЯ_3 та запросив прибути до центру комплектування. Позивач у той же день особисто з`явився до ТЦК та СП. Однак жодного протоколу про адміністративне правопорушення відносно нього складено не було, права, передбачені статтею 268 КУпАП, йому не роз`яснювалися, пояснення у нього не відбиралися, а також не повідомлялося про день, час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Наведені обставини свідчать про відсутність будь-якого наміру позивача ухилятися від виконання вимог законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, оскільки після отримання інформації про перебування у розшуку він неодноразово за власною ініціативою особисто звертався до ІНФОРМАЦІЯ_3 для з`ясування обставин та виконання своїх обов`язків.
Лише згодом через застосунок «Дія» позивачу стало відомо про винесення 25 липня 2026 року постанови № R653437 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210- 1 КУпАП. Копія зазначеної постанови відповідачем позивачу не вручалася.
Позивач не погоджується з оскаржуваною постановою, оскільки жодної повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки не отримував.
Крім того, в оскаржуваній постанові не зазначено, у який день, на який час та до якого територіального центру комплектування та соціальної підтримки позивач був зобов`язаний прибути, а також не наведено жодних відомостей про повістку, невиконання якої покладено в основу притягнення його до адміністративної відповідальності.
Таким чином, відповідачем не встановлено всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи про адміністративне правопорушення, а висновок про вчинення позивачем адміністративного правопорушення не підтверджений належними та допустимими доказами.
В судовому засіданні позивач та його представник – адвокат Федоренко О.П. позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позові. Доповнили, що 08.07.2026 ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 полковником ОСОБА_3 винесено постанову №377/2026, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за аналогічне правопорушення.
Представник ІНФОРМАЦІЯ_4 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Відзиву на позов не подав. 
Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи за наявними матеріалами (ч.6 ст.162 КАС України), на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.
У відповідності до ст.18 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.
Відповідно до ст.245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення, з-поміж іншого, є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Матеріалами справи встановлено, що 25 липня 2026 року тимчасово виконуючим обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 винесено постанову № R653437, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000,00 грн. Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності стало те, що, за результатами вивчення відомостей та реєстрової інформації Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, встановлено, що ОСОБА_1 не прибув за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені у повістці, чим порушив вимоги статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а відтак вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною третьою статті 210-1 КУпАП.. 
Відповідно до ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України).
Як визначено ст. 235 Кодексу України про адміністративні правопорушення територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).
Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Відповідно до ст. 283 КпАП України, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до положень КУпАП вищевказані обставини встановлюються на підставі доказів.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (ст. 251 Кодексу України про адміністративне правопорушення).
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Частиною 1 ст. 210-1 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Частиною 2 ст. 210-1 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, а також вчинення такого порушення в особливий період.
Своєю чергою, частина 3 цієї ж статті передбачає, що вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період - тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Положеннями ст. 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Особливий період в Україні розпочався з 17.03.2014, коли було оприлюднено Указ Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію».
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан, який триває до теперішнього часу.
З оскаржуваної постанови видно, що ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за не з`явлення у визначені в повістці дату і час до ІНФОРМАЦІЯ_4 в особливий період.
ІНФОРМАЦІЯ_5 не надано жодних доказів (підпису на корінці повістки, опису вкладення у поштове відправлення чи повідомлення про вручення) того, що ОСОБА_1 взагалі знав про існування повістки. 
Суд враховує сталу практику Верховного Суду (зокрема, правові позиції у справах про притягнення до адмінвідповідальності, аналогічні постановам у справі № 355/1026/26 та № 279/1441/25), де зазначено: «Відсутність обізнаності особи про виникнення певного обов`язку не може свідчити про умисне невиконання такого обов`язку та вчинення правопорушення». Сам по собі запис у реєстрі «Оберіг» про генерацію повістки не є належним і допустимим доказом її реального направлення або отримання. 
У постанові Верховного Суду від 22.07.2021 у справі № 420/2296/20 наголошено: «Суб`єкт владних повноважень зобов`язаний довести правомірність свого рішення на підставі конкретних доказів. Обов`язок доказування не може перекладатися на позивача». Оскільки ІНФОРМАЦІЯ_5 не надав поштового опису вкладення, розписки чи повідомлення про вручення повістки, факт правопорушення є недоведеним.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 27.06.2019 у справі № 560/751/17, «рішення суб`єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях». Твердження ТЦК про те, що позивач умисно не з`явився, є виключно припущенням за відсутності доказу його належного виклику
У справах «Gankin and Others v. Russia» (заяви № 2430/06 та ін.) та «Якіменко проти України» ЄСПЛ зазначив, що державні органи зобов`язані демонструвати особливу пильність при врученні повідомлень та документів. Якщо повідомлення не було вручено належним чином, особа позбавляється можливості дізнатися про вимогу державного органу та виконати її, що є прямим порушенням права на справедливий розгляд
Враховуючи висновки Верховного Суду та практику ЄСПЛ, обов`язок доведення вини у вчиненні адмінправопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП повністю покладено на відповідача. Оскільки ІНФОРМАЦІЯ_5 не надано суду доказів направлення чи отримання позивачем повістки «для прибуття за викликом до ТЦК та СП у строк та місце, зазначені в повістці», суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210-1 КУпАП України поза розумним сумнівом не доведена, а відповідно до ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, відтак вимоги позивача суд знаходить такими що підлягають задоволенню.
Оцінюючи викладені обставини, суд вважає, що оскаржувана постанова відповідача прийнята поспішно і без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення, а тому суд відповідно до вимог п. 1 ст. 247, ст. 293 КУпАП скасовує вказану постанову і закриває провадження у справі.
Згідно із ч.1ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат, судом встановлено, що позивачем було сплачено судовий збір у сумі 665 грн. 60 коп.
Отже, враховуючи, що позов підлягає задоволенню, то з відповідача, за рахунок його бюджетних асигнувань підлягає стягненню, на користь позивача, судовий збір в сумі 665,60 грн.
Керуючись ст.ст. 6, 9, 10, 195, 242-246, 257, 286 КАС України, суд
ухвалив:
Позов задоволити. 
Скасувати постанову №R653437 від 25.07.2026, винесену Т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАп та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 грн.
Провадження по адміністративній справі відносно ОСОБА_1 за ч.3 ст.210-1 КУпАП – закрити. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з ІНФОРМАЦІЯ_4 в користь ОСОБА_1 665,60 грн. сплаченого судового збору.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Восьмого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги, а у випадку відкладення складення рішення у повному обсязі чи його прийняття у письмовому провадженні в цей же строк з дня отримання копії рішення.
Повний текст постанови складено 10.09.2026.
Сторони:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_7 , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя А.П. Хомик