ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
20 серпня 2026 року справа №200/9087/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Гаврищук Т.Г., суддів: Блохіна А.А., Сіваченка І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Чернікова Дениса Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року у справі № 200/9087/25 (головуючий І інстанції Тарасенко І.М.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу за час затримки виплати належного грошового забезпечення з 29.01.2020 року по день фактичної виплати грошового забезпечення; 
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань за кодом економічної класифікації видатків бюджету 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців» компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення, що підлягає виплаті відповідно до рішення суду у справі №200/8823/24 за весь час затримки виплати - за період з 29.01.2020 по день фактичної виплати грошового забезпечення; 
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у некомпенсації ОСОБА_1 сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44 за період служби з 29.01.2020 року по 19.05.2023 року у відповідності до рішення суду у справі № 200/8823/24;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 компенсувати ОСОБА_1 суму податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44 за період служби з 29.01.2020 року по 19.05.2023 року у відповідності до рішення суду у справі № 200/8823/24; 
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі штату 30.11.2023 року в сумі 133651,80 грн..
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року позов задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (юридична адреса: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) компенсації втрати частини доходу за час затримки виплати належного грошового забезпечення з 29.01.2020 року по день фактичної виплати грошового забезпечення.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 (юридична адреса: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення, що підлягає виплаті відповідно до рішення суду у справі № 200/8823/24 за весь час затримки виплати - за період з 29.01.2020 року по день фактичної виплати грошового забезпечення.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
Представник позивача наголошує на тому, що висновок суду про передчасність позовних вимог ґрунтується на неправильному тлумаченні статті 117 КЗпП України, суперечить усталеній практиці Верховного Суду, порушує принцип ефективного судового захисту, фактично легалізує тривале невиконання судового рішення суб`єктом владних повноважень.
Суд дійшов помилкового висновку про те, що право на звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України та компенсаційних виплат виникає лише після фактичного розрахунку відповідача з позивачем.
Судом не враховано, що вимога про середній заробіток є самостійною вимогою, а не похідною від вимоги про стягнення сум позивачу при звільненні. Тому, право на звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку не ставиться у залежність від одночасного пред`явлення вимоги про стягнення заборгованості належних при звільненні сум, оскільки підставою для такої вимоги є сам факт затримки виплати належних сум, навіть якщо самі суми не виплачені.
Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги позивача.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 з 22.01.2018 року по 30.11.2023 року, є учасником бойових дій відповідно до посвідчення серії НОМЕР_4 від 12.04.2017.
Згідно з Витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30.11.2023 року № 336, головного сержанта ОСОБА_1 , санітара медичного пункту батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 , звільнено з військової служби у відставку відповідно до підпункту «б» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» – за станом здоров`я – на підстави висновку(постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року у справі № 200/8823/24 (набрало законної сили 17.09.2025) адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії – задоволено частково: 1) визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення і виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 29.01.2020 до 19.05.2023 без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704; 2) зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 29.01.2020 до 19.05.2023 включно грошове забезпечення шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» з урахуванням виплачених сум; 3) визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не включення до складу грошового забезпечення ОСОБА_1 сум додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» при обчисленні розміру грошової компенсації при звільненні за невикористані ним дні оплачуваних відпусток (щорічних та додаткових) за 2021, 2022, 2023 роки; 4) зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 перерахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію при звільненні за невикористані ним дні оплачуваних відпусток (щорічних та додаткових) за 2021, 2022, 2023 роки, обчисливши її суму, виходячи із розміру місячного грошового забезпечення з урахуванням сум додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
На виконання вказаного рішення Військовою частиною НОМЕР_1 було зроблено перерахунок грошового забезпечення, яке не було виплачено за час служби, зокрема було нараховано 133539,02 грн..
Військовою частиною НОМЕР_1 листом № 2412 від 12 листопада 2025 року представнику позивача було повідомлено про те, що рішення суду в наявності, заявка подається щомісячно (останні від 06.11.2025 року № 2351), станом на 12.11.2025 року фінансування на виконання рішення суду по справі №200/8823/24 не надходило.
Також у вказаному листі було зазначено, що військова частина є бюджетною організацією, матеріальні цінності якої перебувають у державній власності, кошти на виконання рішення суду виплачуються в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини, джерелом яких є Державний бюджет України.
Станом на дату розгляду даної справи у суду відсутні докази, щодо виплати зазначеної суми позивачу.
Наведені обставини сторонами не оспорюються.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що до проведення позивачу фактичної виплати грошового забезпечення на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року у справі № 200/8823/24, такі вимоги є передчасними.
Проте, з таким висновком не може погодитись суд апеляційної інстанції з огляду на наступне.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002р. 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Колегія суддів вважає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов правомірного висновку про можливість застосування норм ст.117 Кодексу законів про працю України як такої, що є загальною та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення.
Статтею 47 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За правилами статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
За змістом статті 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Таким чином, законом покладено на підприємство, установу, організацію (роботодавця) обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Отже, передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність виникає саме з моменту порушення строків розрахунку при звільненні. Не виплата працівникові належних йому при звільненні сум, не позбавляє його права на звернення до суду з вимогою щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач звільнений з військової служби 30.11.2023 року. Отже, починаючи з цієї дати відбулося затримання розрахунку при звільненні.
На виконання судового рішення від 11 квітня 2025 року у справі №200/8823/24 відповідач здійснив перерахунок грошового забезпечення позивача та нарахував 133539,02 грн..
На час звернення позивача до суду та прийняття судового рішення у цій справі відповідачем донараховані суми позивачеві не виплачені.
Відтак, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо наявності у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку у відповідності до вимог статтей 116 та 117 КЗпП України.
Що стосується визначення суми середнього заробітку за затримку розрахунку, яка підлягає стягненню на користь позивача, колегія суддів зазначає таке.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень статті 117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19 липня 2022 року, та викладені наступні правові висновки:
-« Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.»
-«Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.»
Відтак, колегія суддів вважає, що в межах спірних правовідносин наявні правові підстави для застосування принципів пропорційності, співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідності до статті 117 Кодексу законів про працю України.
Середній заробіток працівника визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).
Відповідно до абзацу 3 пункту 2 вказаного Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
За правилами пункту 3 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
Згідно пункту 4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема,:
а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками);
б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).
Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
З системного аналізу вищенаведених норм Порядку №100 можна дійти висновку, що згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні особам рядового і начальницького складу проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період. Нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні особам рядового і начальницького складу здійснюється з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням.
Згідно довідки-розрахунку грошового забезпечення від 03.12.2024 №2591/1 середньоденне грошове забезпечення позивача за останні два календарні місяці перед звільненням вересень-жовтень 2023 року становить 742,51 грн. (22646,78+22646,78:61). 
При визначенні розміру середньоденного грошове забезпечення судом не враховується виплата позивачеві винагороди за час виконання завдань згідно постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, яка належить до одноразових додаткових видів грошового забезпечення, оскільки пов`язана з певними особливостями бойових завдань (виконаної військовослужбовцем роботи; територією, на якій такі завдання / робота виконувались, тощо) та не має постійного характеру. 
Згідно довідки-розрахунку від 03.12.2024 №2591/1 позивачу при звільненні 30.11.2023 нараховано 259908,11 грн..
Кількість днів затримки розрахунку при звільненні на дату прийняття судового рішення у справі становить 180 днів (шість місяців).
Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в арифметичному обчисленні становить 133651,80 грн. (742,51 грн. х 180 ).
Частка несвоєчасно виплачених позивачу сум грошового забезпечення згідно судового рішення у справі № 200/8823/24 становить 33,94 % (133539,02 грн.+ 259908,11 грн.=393447,13 грн.- належало при звільненні, 133539,02 грн./ 393447,13 грн.х100=33,94).
Відтак, середній заробіток у відповідності до статті 117 КЗпП України складає 45361 гривень (133651,80 грн. х33,94 %).
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 45361 гривень.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду – зміні.
Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Чернікова Дениса Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року у справі № 200/9087/25 – задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року у справі № 200/9087/25 – змінити.
Резолютивну частину рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року у справі № 200/9087/25 доповнити новим абзацом наступного змісту: «Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (юридична адреса: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 45361,00 (сорок п`ять тисяч триста шістдесят одну) гривень 00 коп.
В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року у справі № 200/9087/25 – залишити без змін.
Повне судове рішення складено 20 серпня 2026 року. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т.Г. Гаврищук

Судді А.А. Блохін

І.В. Сіваченко