ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 серпня 2026 року
м. Харків
справа № 642/1094/25
провадження № 22-ц/818/3477/26
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря – Муренченко С.А.,
учасники справи:
позивачка – ОСОБА_1 ,
відповідач – Харківська міська рада,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Холодногірського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2026 року в складі судді Грінчук О.П. 
в с т а н о в и в:
У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю.
Позовна заява мотивована тим, що вона зареєстрована та є власницею 84/100 частини житлового будинку літ «А-1» з прибудовами, загальною площею 63.4 кв.м, житловою площею 47.8 кв.м та житлового будинок літ «Б-1» з прибудовами, загальною площею 21.5 кв.м., житловою площею 9.1 кв.м. та надвірні будівлі: погріб літ.літ. «Д», «Е», сараї літ. літ. «Ж», «М», вбиральні літ. «З», «И», душ літ. «Н», літня кухня з сходами літ. «О,о 1», гараж літ. «П», огорожа № 3,4,8,9,10, зливна яма № 11, вимощення № І, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 
Так, на підставі Свідоцтва про право на спадщину № 2-6867, виданого 30.03.1953 Нотаріусом Другої Державної Нотаріальної контори м. Харкова Гуцевичем З.К. встановлено, що останнім було засвідчено, що спадкоємцями гр.-на ОСОБА_2 (її прадід), який помер в м. Харків ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина ОСОБА_3 та діти ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , що мешкали у АДРЕСА_2 . 
За даним свідоцтвом, до вищезгаданих спадкоємців переходить 5/14 домоволодіння, в рівних частинах кожному, 2/14 частини залишаються неоформленими.
10.04.1970 нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори Дяченко О.Л. було посвідчено договір дарування № 2-2330, який уклали між собою з однієї сторони ОСОБА_6 та з другої сторони ОСОБА_8 (у дівочості ОСОБА_9 , її бабуся), за яким останньою було прийнято у дар та набуто право власності на 1/7 частину будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться у АДРЕСА_1 .

10.04.1970 на підставі свідоцтва про право на спадщину, засвідченого Нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори Дяченко О.Л., у якому зазначено, що вищезгаданим нотаріусом, засвідчено, що єдиною спадкоємицею після померлої ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно заповіту, посвідченого 23.09.1958 в 2-й Нотаріальній конторі м. Харкова, за реєстром 2-11533, є дочка, ОСОБА_8 . До складу спадкового майна належить 8/14 частин будинку з надвірними будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1 . За даним свідоцтвом, до ОСОБА_8 переходить 7/14 частки будинку з надвірними будівлями, а 1/14 будинку, залишається не оформленою.
19.10.1988 до Ленінського районного народного суду м. Харкова звернулась ОСОБА_4 з позовом до ОСОБА_8 , розглянувши який, судом було встановлено, що ОСОБА_4 просить визнати право власності на 26/100 частини домоволодіння, перерозподілу ідеальних долей та виділення ідеальної долі, з іншої сторони зустрічна позовна заява від ОСОБА_8 , до ОСОБА_4 , про визнання права власності на 1/14 частини дома літ «А-1» та перерозподіл ідеальних долей у домоволодінні по АДРЕСА_1 . В ході розгляду справи, судом було встановлено, що ОСОБА_4 у 1959 році, зі згоди батьків, на земельній ділянці за адресою, АДРЕСА_1 побудувала будинок літ. «Б-1» і прибудинкові споруди. Судом було встановлено, що ОСОБА_8 придбала у ОСОБА_4 1/14 частину будинку літ «А-1», який належав за свідоцтвом про право на спадщину від 13.03.1953 року ОСОБА_4 , але не оформила належним чином у нотаріальній конторі. Судом було прийнято рішення: визнати за ОСОБА_4 право власності на 26/100 частин домоволодіння, яке знаходиться за адресою, АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_8 право власності на 1/14 частин домоволодіння. Отже, незареєстрованими залишаються 16/100 частин, замість 3/14. Також судом було вирішено, виділити ОСОБА_4 її ідеальну долю 26/100 частин домоволодіння та житловий будинок літ «Б-1» з відповідними приміщеннями, земельною ділянкою та самостійним виходом на вулицю.
Нотаріусом Другої Харківської Державної нотаріальної контори Морозом Г.І. складено свідоцтво про право на спадщину № 1-131 від 03.04.1991, у якому засвідчено, що спадкоємицею майна громадянки ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , є її сестра, ОСОБА_8 .
05.01.1988 ОСОБА_8 було складено заповіт № 1-1, який було засвідчено державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори Мороз Г.І. У заповіті зазначено, що на випадок смерті ОСОБА_8 , все її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, вона заповідає дочці ОСОБА_10 .
Після смерті ОСОБА_8 , державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори Ященко Я.Ю. було посвідчено, що на підставі заповіту, посвідченого Другою Харківською Державною нотаріальною конторою 05.01.1988 за реєстровим № 1-1, спадкоємицею зазначеного у заповіті майна гр. ОСОБА_8 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , є гр. ОСОБА_10 , що мешкає у АДРЕСА_1 . У свідоцтві про право на спадщину зазначено спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, а саме: 84/100 частин домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 . На земельній ділянці площею 1515 кв.м. розташований житловий будинок з прибудовами літ «А-1», житловий будинок «Б-1», а також інші споруди для організації господарсько-побутових потреб (літній туалет, сарай, огорожа, тощо).
Після смерті ОСОБА_10 , 1945 р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , державним нотаріусом Другої Харківської міської державної нотаріальної контори Гончаренко Л.А., було посвідчено, що на підставі заповіту, посвідченого Шостою Харківською державною нотаріальною конторою 27.01.2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-72, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_10 , є її дочка, гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , що зареєстрована у АДРЕСА_1 . Нотаріусом зазначено, що спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з: 84/100 частин житлового будинку: літ «А-1» з прибудовами, загальною площею 63.4 кв.м, житловою площею 47.8 кв.м та житлового будинок літ «Б-1» з прибудовами, загальною площею 21.5 кв.м., житловою площею 9.1 кв.м. та надвірні будівлі: літ «Д», «Е», «Ж», «М», «З», «И», «Н», «О,о1», «П», огорожа, зливна яма, вимощення №1.
Зазначила, що вона з самого народження постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , користуючись ним в цілому, а саме здійснювала поточний та капітальний ремонт, сплачувала комунальні послуги, та вчиняли інші дії щодо фактичного володіння та користування ним, як з власним.
Вказала, що на момент реєстрації нею свого місця проживання у будинку, її співвласник вже був невідомий, про що вона не знала, що свідчить про добросовісність заволодіння будинком в цілому, а подальша реєстрація особових рахунків на постачання комунальних послуг на її ім`я та її спадкодавця та тривала їх сплата свідчить про відкритість користування будинком. За час користування спірною частиною будинку жодних претензій від будь-кого щодо протиправного користування чи вимог про виселення з цієї частини будинку до них не надходило.
Вважала, що як вона, так і її спадкодавці добросовісно заволоділи спірною частиною будинку, власник якої на той момент був невідомий, та почали в ній проживати. При цьому, таке заволодіння не було неправомірним. Вона була впевнена у тому, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Вона та її спадкодавці більше 30 років відкрито та безперервно володіли майном, не вчиняли дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння, поводилися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник, що свідчить про наявність всіх умов у сукупності для визнання за нею права власності за набувальною давністю на спірну частину будинку.
Просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 16/100 частин житлового будинку літ «А-1» з прибудовами, загальною площею 63.4 кв.м., житловою площею 47.8 кв.м., та житлового будинку літ. «Б-1» з прибудовами, загальною площею 21.5 кв.м., житловою площею 9.1 кв.м., та надвірні будівлі: погріб літ.літ. «Д», «Е», сараї літ. літ. «Ж», «М», вбиральні літ. «З», «И», душ літ. «Н», літня кухня зі сходами літ. «О,о1», гараж літ. «П», огорожа №3, 4, 8, 9, 10, зливна яма №11, вимощення №І, за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Холодногірського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 – задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 16/100 частин житлового будинку літ «А-1» з прибудовами, загальною площею 63.4 кв.м., житловою площею 47.8 кв.м., та житлового будинку літ. «Б-1» з прибудовами, загальною площею 21.5 кв.м., житловою площею 9.1 кв.м., та надвірні будівлі: погріб літ.літ. «Д», «Е», сараї літ. літ. «Ж», «М», вбиральні літ. «З», «И», душ літ. «Н», літня кухня зі сходами літ. «О,о1», гараж літ. «П», огорожа №3, 4, 8, 9, 10, зливна яма №11, вимощення №І, що розташований за адресою АДРЕСА_1 ; стягнуто із Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1646,40 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду Харківська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що сам по собі факт користування позивачем усім домоволодінням, у тому числі спірними частинами після смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та проживання з реєстрацією у ньому не є підставою для виникнення права власності за набувальною давністю у позивача. Ані попередні власники, а ні позивач не звертались до Харківської міської ради щодо визначення долі 16/100 частин нерухомого майна по АДРЕСА_1 , що само по собі спростовує відкритість тривалого користування, в тому числі і позивачем, спірною частиною нерухомого майна та добросовісність заволодіння ним, а тому ОСОБА_1 в даному випадку є недобросовісним набувачем, так як завжди знала хто є власником. 
Зазначила, що позивач доводить, що після смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_11 відкрилася спадщина на спірні частини домоволодіння, проте потенційні спадкоємці не зареєстрували своє право у встановленому законом порядку та не відмовилися від права власності на відповідне нерухоме майно. Користування позивачкою спірними частинами ґрунтується на попередньому титулі права власності та відносинах правонаступництва (спадкування), а не на факті заволодіння безхазяйною річчю. Зазначене свідчить, що позивачка весь час була обізнана про власників на спірні частини домоволодіння, потенційних спадкоємців на такі частини, а отже знала, що заволоділа чужою річчю, відповідно таке володіння не призводить до набуття права власності незалежно від тривалості такого володіння.
Вказала, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності за набувальною давністю на частки нерухомого майна, які належали померлим, але не були зареєстровані належним чином, в тому числі і спадкоємцями. Таким чином, у зв`язку із відсутністю реєстрації права власності на спірні частки та реєстрації за спадкоємцями після померлих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є наявні підстави вважати частки нерухомого майна, які належали померлим, відумерлою спадщиною.
Посилалась на те, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів існування станом на час звернення до суду нерухомого майна по АДРЕСА_1 , як предмету спору у цій справі, з тими самими технічними характеристиками за якими зареєстровано 84/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 на праві власності за позивачем.
11.05.2026 за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_1 через свого представника подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вважала рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. 
Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Харківської міської ради необхідно задовольнити, рішення суду – скасувати.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище « ОСОБА_12 ») народилась ІНФОРМАЦІЯ_6 , її батьками в свідоцтві про народження зазначені ОСОБА_13 та ОСОБА_10 (а.с.41).
Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину № 2-6867, виданого 30.03.1953 нотаріусом Другої Державної Нотаріальної контори м. Харкова Гуцевичем З.К., спадкоємцями ОСОБА_2 , який помер в м. Харків ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина ОСОБА_3 та діти ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , яким перейшли 5/14 домоволодіння, в рівних частинах кожному, 2/14 частини залишаються неоформленими (а.с.15-16).
Згідно з договором дарування № 2-2330, який уклали між собою з однієї сторони ОСОБА_6 та з другої сторони ОСОБА_8 (у дівочості ОСОБА_9 ), який посвідчений 10.04.1970 нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори Дяченко О.Л., ОСОБА_8 прийнято в дар та набуто право власності на 1/7 частину будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться у АДРЕСА_1 (а.с.17-19).
10.04.1970 на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори Дяченко О.Л., у якому зазначено, що вищезгаданим нотаріусом, засвідчено, що єдиною спадкоємицею після померлої ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно заповіту, посвідченого 23.09.1958 в 2-й Нотаріальній конторі м.Харкова за реєстром 2-11533, є дочка, ОСОБА_8 . До складу спадкового майна належить 8/14 частин будинку з надвірними будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1 . За даним свідоцтвом, до ОСОБА_8 переходить 7/14 частки будинку з надвірними будівлями, а 1/14 будинку, залишається не оформленою (а.с.20-21,22-24).
Відповідно до рішення Ленінського районного народного суду м. Харкова від 19.10.1988, встановлено, що ОСОБА_4 у 1959 році, зі згоди батьків, на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , побудувала будинок літ. «Б-1» і прибудинкові споруди. Судом також було встановлено, що ОСОБА_8 придбала у ОСОБА_4 1/14 частину будинку літ «А-1», який належав за свідоцтвом про право на спадщину від 13.03.1953 року ОСОБА_4 , але не оформила належним чином у нотаріальній конторі. Вказаним рішенням визнано за ОСОБА_4 право власності на 26/100 частин домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_8 право власності на 1/14 частин домоволодіння; перерозподілено ідеальні частки співвласників наступним чином: ОСОБА_8 буде належати 58/100 частин домоволодіння замість 11/14 частин домоволодіння; незареєстрованими залишаються 16/100 частин, замість 3/14 частин. Також судом вирішено, виділити ОСОБА_4 її ідеальну долю 26/100 частин домоволодіння та житловий будинок літ «Б-1» з відповідними приміщеннями, земельною ділянкою та самостійним виходом на вулицю (а.с.25-26).
Відповідно до свідоцтво про право на спадщину № 1-131 від 03.04.1991, посвідченого нотаріусом Другої Харківської Державної нотаріальної контори Мороз Г.І., спадкоємицею майна ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , є її сестра, ОСОБА_8 . Спадкове майно, на яке видано свідоцтво складається з 26/100 частин домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.27).
05.01.1988 ОСОБА_8 складено заповіт № 1-1, який засвідчено державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори Мороз Г.І., згідно з яким на випадок смерті ОСОБА_8 все її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, вона заповідає дочці ОСОБА_10 (а.с.28-29).
Після смерті ОСОБА_8 , державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори Ященко Я.Ю. посвідчено, що на підставі заповіту, посвідченого Другою Харківською Державною нотаріальною конторою 05.01.1988 за реєстровим № 1-1, спадкоємицею зазначеного у заповіті майна ОСОБА_8 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_10 , що мешкає у АДРЕСА_1 . У свідоцтві про право на спадщину зазначено спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, а саме: 84/100 частин домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 . На земельній ділянці площею 1515 кв.м. розташований житловий будинок з прибудовами літ «А-1», житловий будинок «Б-1», а також інші споруди для організації господарсько-побутових потреб (а.с.30).
Після смерті ОСОБА_10 , 1945 р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , державним нотаріусом Другої Харківської міської державної нотаріальної контори Гончаренко Л.А., було посвідчено, що на підставі заповіту, посвідченого Шостою Харківською державною нотаріальною конторою 27.01.2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-72, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_10 , є її дочка, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , що зареєстрована у АДРЕСА_1 . Нотаріусом зазначено, що спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з: 84/100 частин житлового будинку: літ «А-1» з прибудовами, загальною площею 63.4 кв.м, житловою площею 47.8 кв.м та житлового будинок літ «Б-1» з прибудовами, загальною площею 21.5 кв.м., житловою площею 9.1 кв.м. та надвірні будівлі: літ «Д», «Е», «Ж», «М», «З», «И», «Н», «О,о1», «П», огорожа, зливна яма, вимощення №І (а.с.31).
Право власності також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №414806576 від 24.02.2025 (а.с.44-45).
Відповідно до копії паспорту позивача, ОСОБА_1 , вона зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , з 15.04.1983 (а.с.9-11).
З копій квитанцій вбачається, що ОСОБА_1 сплачувала комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема, за електроенергію, за доставку газу, спожитий газ, водопостачання, вивіз ПВ, водовідведення (а.с.46-61).

Предметом спору за вимогами ОСОБА_1 є 16/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_2 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Установлено, що спадщина після смерті ОСОБА_2 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто під час дії ЦК Української РСР 1922 року, а тому положення саме цього Кодексу підлягають застосуванню при вирішенні питання щодо майна померлого.
Відповідно до статті 416 ЦК УРСР 1922 року допускається спадкоємство за законом і за заповітом згідно з нижченаведеними статями в межах загальної вартості спадкового майна не більше 10000 золотих карбованців, з вирахуванням всіх боргів померлого.
Статтею 418 ЦК УРСР 1922 року передбачено, що коло осіб, які закликаються до спадкування за обома, вказаними у ст. 416, підставами, обмежується прямими низхідними (дітьми, онуками та правнуками) та пережившою дружиною померлого, а також непрацездатними та неімущими особами, які фактично перебували на повному утриманні померлого не менше одного року до його смерті.
Статтею 420 ЦК УРСР 1922 року передбачено, що при одержуванні спадщини за законом спадкове майно ділиться поголовно на рівні частки між усіма особами, вказаними у ст. 418.
Згідно зі статтею 421 ЦК УРСР 1922 року з осіб, зазначених в ст. 418, ті, хто мешкає вкупі з спадкодавцем, одержують майно, яке відноситься до звичайної хатньої обстановки та вжитку, за винятком речей розкоші, без зарахування в граничну суму по ст. 416.
Статтею 429 ЦК УРСР 1922 року передбачено, якщо спадкоємець, присутній в місці відкриття спадщини, на протязі трьох місяців з дня вжиття заходів охорони не заявить належному суду про відмовлення від спадщини, він вважається таким, що прийняв її. Частка спадкоємців, які відмовились, переходить до держави. Спадкоємці, які є в наявності, можуть вступити до управління спадковим майном, не чекаючи явки інших спадкоємців, які, своєчасно з`явившись, можуть витребувати свою частку спадкового майна.
Відповідно до статті 430 ЦК УРСР 1922 року спадкоємці, відсутні в місці відкриття спадщини, можуть прийняти спадкове майно особисто або через повірених на протязі шести місяців з дня вжиття заходів охорони спадкового майна. Примітка. Частка спадкоємця, який не народився до моменту відкриття спадщини, може бути на протязі трьох місяців після його народження витребувана його законним представником.
Спадкоємці не викликаються, але нотаріальні органи за місцем відкриття спадщини вживають заходів до охорони спадщини в порядку, встановленому в Нотаріальному положенні. Спадщину охороняють до прибуття спадкоємців, але найбільш 6 місяців. Заходів до охорони майна осіб, померлих на суднах морського і річкового торгового флоту, вживає капітан судна, як установлено у Кодексі торгового мореплавства Союзу РСР і Статутом внутрішнього водного транспорту. Примітка. Місцем відкриття спадщини вважається останнє місце проживання спадкодавця (стаття 431 ЦК УРСР 1922 року).
Статтею 433 ЦК УРСР 1922 року встановлено, що в разі неявки на протязі шести місяців після вжиття заходів охорони спадкового майна, а також у випадку відмовлення спадкоємців від спадщини (за винятком випадку, передбаченого ст. 424) майно визнається виморочним і переходить у розпорядження відповідних органів держави. 
Таким чином, норми ЦК УРСР 1922 року, на відміну від ЦК України, передбачав автоматичний перехід спадщини за правом спадкоємства до держави. Будь-яких дій щодо прийняття спадщини держава не здійснювала. Держава при існуванні юридичних фактів, визначених статтею 433 ЦК УРСР, завжди приймала спадщину і не могла від неї відмовитися. Оскільки держава не мала права відмовитися від прийняття спадщини, то у випадку, коли спадкоємці за законом або за заповітом не прийняли спадщину або відмовилися від спадщини, спадщина вважалася прийнятою державою.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з частинами 1 та 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.
Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.
Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом.
Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи, зокрема держава, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може набути право власності на нього, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).
За змістом вищенаведених статей 418,433 ЦК Української РСР 1922 року, внаслідок неприйняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , його спадкоємцями належні йому 2/14 (16/100) частки домоволодіння вважаються такими, що перейшли до держави, а тому остання як титульний власник майна не позбавлена права на її оформлення в порядку, визначеному законом, що виключає можливість визнання позивачки добросовісним володільцем.
Виходячи з наведеного, позивачкою не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, з огляду на наявність спадкоємця майна ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , в особі держави.
Доводи ОСОБА_1 про те, що вона більше десяти років добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірним майном, сплачує комунальні послуги, а тому є всі підстави для визнання за нею права власності на 16/100 частин спірного домоволодіння за набувальною давністю, є безпідставними, оскільки сам по собі факт користування позивачкою спірним будинком не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю та не свідчить про добросовісність володіння майном (постанова Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 337/4725/18).
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Таким чином, ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем 16/100 частин домоволодіння, а відкритість і безперервність користування цим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України, оскільки за змістом вищенаведених статей 418, 433 ЦК Української РСР 1922 року спадкове майно ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , перейшло до держави.
За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга задоволенню.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, не з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційну скаргу задоволено, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1975,68 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради.
З матеріалів справи вбачається, що за подання апеляційної скарги підлягав сплаті судовий збір в розмірі 1975,68 грн, однак Харківська міська рада сплатила судовий збір в розмірі 2469,60 грн, тобто зайво сплачені кошти становлять 493,92 грн, які підлягають поверненню апелянту.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Харківської міської ради – задовольнити.
Рішення Холодногірського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2026 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю – залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради судовий збір 1975,68 грн за подачу апеляційної скарги.
Зобов`язати Управління Державної казначейської служби в Основ`янському районі міста Харкова повернути Харківській міській раді частину сплаченого за платіжною інструкцією № 291 від 27.03.2026 на рахунок UA398999980313161206080020661, отримувач коштів ГУК Харків обл/мХар Основ"ян/22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37874947, банк отримувача Казначейство України (ел. адм. подат.), код банку отримувача (МФО) 899998, код класифікації доходів бюджету 22030101, судового збору, а саме у розмірі 493,92 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова