ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 369/16080/24 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Бужак Н.П.
Суддів: Кобаля М.І., Файдюка В.В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 жовтня 2024 року, суддя Янченко А.В., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Кузьменка Олексія Степановича про визнання протиправною та скасування постанови,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Кузьменка Олексія Степановича про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження №76126071 від 24.09.2024.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 жовтня 2024 року у справі №369/16080/24 адміністративну справу передано за підсудністю на розгляд до Київського окружного адміністративного суду.
Не погодившись з ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області Фесенко Олександр Миколайович звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду, а справу направити до Києво-Святошинського районного суду для продовження розгляду.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в п. 3, 6 (передачі справи на розгляд іншого суду), 7, 11, 14, 26 ч. 1 ст. 294 цього Кодексу розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Як убачається з позовної заяви, позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом про визнання протиправною та скасування постанови Приватного виконавця Кузьменка Олексія Степановича про відкриття виконавчого провадження №76126071 від 24.09.2024.
Зокрема, позивач оскаржує постанову приватного виконавця Кузьменка О.С. про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.09.2024 у справі №369/15161/24 про накладення арешту на квартиру площею 43,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та легковий автомобіль Нісан, 2015 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .
Зазначена ухвала була прийнята в порядку Цивільно-процесуального Кодексу України, що убачається в ЄДРСР.
Приймаючи ухвалу про передачу даної справи до Київського окружного адміністративного суду суд першої інстанції послався на ч. 2 ст. 20 КАС України та прийшов до висновку, що даний спір підсудний Київському окружному адміністративному суду.
Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими та зазначає наступне.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у п. 24 свого рішення від 20 липня 2006 року у справі Сокуренко і Стригун проти України зазначив, що фраза встановленого законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін судом, встановленим законом у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Отже, поняття суд, встановлений законом зводиться не лише до правової основи самого існуваннят суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною першою статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Особливості провадження у справах з приводу оскарження рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця визначено статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до частини першої статті 287 цього Кодексу учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. У позовній заяві зазначається ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження (за наявності).
Тобто, якщо законом встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.
Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби визначено у розділі X Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII .
Згідно статті 3 Закону №1404 відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: 1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; 3) виконавчих написів нотаріусів; 4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; 6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; 8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; 9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.
Частиною першою статті 74 Закону №1404 передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Частиною другою цієї ж статі передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Із позовної заяви убачається, що ОСОБА_1 оскаржує постанову про відкриття виконавчого провадження №76126071 від 24.09.2024.
Тобто позивач оскаржує постанову приватного виконавця виконавчого округу Київської області Кузьменка Олексія Степановича про відкриття виконавчого провадження №76126071 з примусового виконання ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.09.2024 у справі №369/15161/24 про накладення арешту на квартиру та легковий автомобіль.
Зазначена ухвала була прийнята відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України.
Частиною першою статті 447-1 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Відповідно до частини першої статті 448 Цивільного процесуального кодексу України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.
Таким чином, оскільки позивачем оскаржуються постанова, прийнята в рамках виконавчого провадження з примусового судового рішення, прийнятого місцевим судом за правилами Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів приходить до висновку, що дану справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про передачу справи до Київського окружного адміністративного суду, а тому така ухвала не може вважатись законною та підлягає скасуванню, а справа направленню до Києво-Святошинського районного суду Київської області для продовження розгляду.
Відповідно до ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 жовтня 2024 року скасувати, а справу №369/16080/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Кузьменка Олексія Степановича про визнання протиправною та скасування постанови направити до Києво-Святошинського районного суду Київської області для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк, визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Кобаль М.І.

Файдюк В.В.