ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6126/26 Справа № 185/9239/25 | | Суддя у 1-й інстанції - Перекопський М.М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі:     головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
суддів - Свистунової О.В., Пищиди М.М.
за участю секретаря – Усенко Я.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості 
за апеляційною скаргою  Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС»
на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2026 року,- 
В С Т А Н О В И В:

29 вересня 2025 року позивач ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» через підсистему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.11.2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (первісним кредитором) та відповідачем було укладено кредитний договір №670155263, відповідно до якого первісний кредитор надав відповідачу кошти в розмірі 23200 грн. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків виникла кредитна заборгованість. 14.01.2025 року між первісним кредитором та позивачем було укладено договір факторингу, у відповідності до умов якого первісний кредитор передав за плату належні йому права вимоги до відповідача, а позивач прийняв останні. Таким чином позивач набув права грошової вимоги до відповідача за зазначеним кредитним договором. Оскільки до теперішнього часу відповідач заборгованість не погасив, від виконання своїх зобов`язань ухиляється, позивач просить її стягнути в судовому порядку, це  стало причиною звернення позивача до суду з позовом про стягнення з нього заборгованості в сумі 70 490,88 грн. (а.с. 1-6).

Заочним рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2026 року позов ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» заборгованість за кредитним договором № 670155263 від 14.11.2024 року у розмірі 29793,44 грн., яка складається з: 23200 грн. - прострочена заборгованість за тілом кредиту; 6593,44 грн. - заборгованість за відсотками.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» судові витрати у розмірі 3136,70 грн., з яких: 1023,70 грн - судовий збір, 2113,00 грн. - витрати на професійну правову допомогу (а.с.31-32).

Не погодившись з рішення суду, ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» звернулося з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду умовам договору та положенням чинного законодавства, просило апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, ототожнив визнгачений строк Дисконтного періоду користуваня кредитними коштами (29 днів) з загальним строком користування кредитом (а.с.26-41). 

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.11.2024 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», як первісним кредитором, та ОСОБА_1 , як позичальником, було укладено договір кредитної лінії №670155263.
Вказаний договір підписаний позичальником з використанням електронного підпису.
Згідно пунктів 2.2, 7.3 договору кредитної лінії №670155263, розмір кредитного ліміту – 23 200,00 грн., дата повернення кредиту – 14.12.2029.
Згідно із п. 8.3. кредитного договору, базова процентна ставка складає 0,98 % в день від суми залишку кредиту за час користування ним (Дисконтна процентна ставка) в межах 30-денного строку від дати надання кредиту за перший дисконтний період кредитування.
Згідно із п. 8.7.1. За період від 14.11.2024 до 13.12.2024 року (включно) Кредитодавець надає Позичальнику знижку в розмірі 64,29% від розміру Базової процентної ставки, відповідно до чого розрахунок витрат за Кредитом може здійснюватися за Дисконтною процентною ставкою 0,35 відсотків від суми Кредиту за кожний день користування ним, що становить 127,75 відсотків річних.
За умов пункту 3.2 договору, для продовження дисконтного періоду необхідною є своєчасна сплата процентів та нарахованої комісії.
Первісним кредитором було виконано умови зобов`язання та надані відповідачу, як позичальнику, грошові кошти у сумі 23 200,00 грн.
Згідно п. 5.1 договору, кожен окремий транш за цим договором надається позичальнику шляхом ініціювання кредитового переказу грошових коштів з рахунку кредитодавця на рахунок позичальника, використовуючи реквізити платіжної картки 5168-74ХХ-ХХХХ-6660.
Факт перерахування коштів на банківський рахунок позичальнику підтверджується довідкою ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» від 14.11.2024 на суму 23 200,00 грн. та наданою на ухвалу суду про витребування доказів інформацією з АТ КБ «Приватбанк» від 22.12.2025 року, про рух коштів по банківській картці № НОМЕР_1 , яка відкрита на ім`я ОСОБА_2 (РНОКПП  НОМЕР_2 ) за період з 14.11.2024 по 17.11.2024 (а.с. 24-25)
Внаслідок укладення договору факторингу від 14 січня 2025 року № МВ-ТП/17 право вимоги за договором кредитної лінії №670155263 від 14.11.2024 було передано ТОВ «Таліон плюс», як новому кредитору та позивачу у справі.
До матеріалів справи долучені реєстр прав вимоги, що підтверджують перехід права вимоги за договором факторингу.
Відповідач не заперечував факт укладення договору кредитної лінії та додаткових угод, підписання та погодження істотних умов цього договору.
На підтвердження розміру заборгованості позивач подав до суду розрахунок заборгованості за кредитним договором №670155263 від 14.11.2024, згідно з відомостями якого заборгованість за кредитним договором не погашена, залишок заборгованості складає 70 490,88 грн.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що між первісним кредитором та відповідачем було укладено договір про надання фінансових послуг у спосіб, передбачений Законом України «Про електронну комерцію». Встановивши, що відповідач пройшов процедуру ідентифікації в системі та підписав договір одноразовим ідентифікатором, суд визнав правочин укладеним у письмовій формі. Суд дійшов висновку, що позивач довів факт передачі коштів позичальнику шляхом надання довідок платіжного оператора про безготівковий переказ на вказану в договорі картку. Судом встановлено, що право грошової вимоги перейшло до ТОВ «Таліон плюс» на підставі належно оформленого договору факторингу та відступлення прав вимоги. Враховуючи відсутність доказів погашення заборгованості з боку відповідача, суд визнав вимоги про стягнення тіла кредиту та відсотків обґрунтованими частково, вважаючи, що строк, на який були надані кредитні кошти становив саме 29 днів.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).
За приписами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем він вважається укладеним у письмовій формі.
З огляду на зазначені норми права Верховний Суд у своїх постановах дійшов висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19.
За ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства чи за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Зазвичай електронні кредитні договори підписуються за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Відповідачем укладення кредитного договору з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та отримання кредитних коштів у розмірі 23 200,00 грн. не заперечувалось.
Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно з ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).
Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ст. 1079 ЦК України).
Статтею 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Зазначене узгоджується із правовими висновками, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18); від 31 жовтня 2018 року у справі №465/646/11 (провадження № 14-222цс18).
Апеляційним судом встановлено, що позивачем надані належні та допустимі докази, які у сукупності підтверджують укладання між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 кредитного договору, погодження між сторонами нарахування процентів за користування кредитними коштами та існування у позичальника заборгованості за цим договором, тому колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за вказаним кредитним договором на користь позивача ТОВ «Таліон Плюс», до якого згідно з умовами договору факторингу № МВ-ТП/17 від 14.01.2025, який є чинним та не визнавався судом недійсним, перейшло право вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором.

Суд першої інстанції, відмовляючи у стягненні процентів, нарахованих ТОВ «Таліон Плюс» після 13.12.2024, зробив помилковий висновок про те, що кредитор не мав права продовжувати нарахування процентів після закінчення дії Дисконтного періоду та безпідставно ототожнив дату закінчення дії Дисконтного періоду (13 грудня 2024 року) з датою припинення основного зобов`язання та строку дії кредитного договору (14 грудня 2029 року), чого ні умови договору, ні Закон не передбачають.
Таким чином, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» правомірно нараховувало проценти за базовою ставкою (0,98% вдень) не до дати закінчення дії Дисконтного періоду (13 грудня 2024 року), а до дати відступлення права вимоги (14 січня 2025 року), що повністю відповідає узгодженому сторонами 5-річному терміну дії договору.
Згідно з п. 9.1.1.7. кредитного договору, у разі затримки сплати процентів щонайменше на один місяць, кредитодавець має право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту.
Через систематичну несплату відповідачем процентів, ТОВ «Таліон Плюс» 11 червня 2025 року скористалося цим правом та повідомило відповідача про дострокове розірвання договору та припинило нарахування процентів за договором з цієї дати.
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах та численних правових висновках зазначала, що право кредитодавця на нарахування процентів за кредитним договором здійснюється у межах строку кредитування, встановленого договором, і після спливу цього строку або пред`явлення вимоги про повернення кредиту це право припиняється. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 від 05 квітня 2023 року, а також у правових позиціях Верховного Суду щодо застосування статей 1048 і 1054 ЦК України.
Враховуючи зазначене, відповідно до правової позиції Верховного Суду, право кредитодавця на одержання процентів (згідно зі статтями 1048, 1054 ЦК України) реалізується лише в межах строку кредитування, визначеного договором. А тому якщо новий кредитор отримує вимоги за договором він має ті самі права на нарахування процентів, які були встановлені договором в межах його строку дії (адже правовідносини тривають у тому ж обсязі), і після закінчення строку згідно з договором нарахування процентів припиняється. Це застосовується і до кредиторів правонаступників.
Отже, нарахування позивачем процентів за базовою ставкою, після закінчення Дисконтного періоду, з огляду на те, що остання кредит не повернула та фактично продовжувала користуватися кредитними коштами, здійснювалося згідно з положеннями кредитного договору, договору факторингу та ЦК України, в межах строку кредитування, включно до дати дострокового розірвання договору.
Щодо висновку місцевого суду про безпідставність нарахування позивачем комісії, колегія суддів враховує наступне.
Умовами пунктів 8.4 8.5 договору кредитної лінії від 14.11.2024 №670155263 передбачена комісія за надання кредиту, яка нараховується одноразово при видачі кредиту в дату видачі першого траншу, яка становить 1160,00 грн.
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
На виконання вимог, у тому числі пункту 4 частини 1 статті 1 та частини 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Таким чином, виходячи з аналізу вимог пункту 4 частини 1 статті 1,частини 2 статті 8, частини 1 статті 1, статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», роз`яснень Великої Палати Верховного Суду щодо застосування статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», які викладені у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19, така форма витрат як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.
Отже, спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від відповідача (в т.ч. і в судовому порядку).
За такого, включення до тексту кредитного договору умови про необхідність сплати відповідачем комісії за надання кредиту у розмірі 1160,00 грн, а також подальше витребування нарахованої комісії позивачем з відповідачки, колегія суддів вважає таким, що відповідає вимогам діючого законодавства. Підстав для визнання умови договору про сплату комісії за надання кредиту нікчемною немає.
Зважаючи на вищенаведене, на підставі встановлених у цій справі обставин, а також підтвердження наявності заборгованості за кредитним договором, розмір якої відповідачем не спростовано, колегія суддів дійшла висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі та з ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «Таліон Плюс» належить стягнути заборгованість за кредитним договором № 670155263 від 14.11.2024 року у розмірі 70 409,88 гривень з яких: заборгованість за тілом кредиту — 23 200,00 грн; заборгованість за процентами за користування кредитом – 47 290,88 грн. Та 1160,00 гривень комісії за надання кредиту.
Висновки суду про те, що позивач не мав права нараховувати відсотки за кредитним договором поза межами строку кредитування, що на його думку становило 29 днів є помилковими.
Встановлено, що позичальнику було надано дисконтний період кредитування, що складає 30 (тридцять) днів.
Тому кредитодавець в перші 30 днів від дати укладення кредитного договору з 14.11.2024 надав ОСОБА_1 можливість сплати відсотків за дисконтною процентною ставкою в розмірі 0,35 % від суми кредиту за кожен день користування ним, тому розрахунок за кредитом здійснювався за дисконтною процентною ставкою 0,35 % від суми кредиту за кожний день користування ним.
Відповідно до п. 7.4.2. договору після закінчення дисконтного періоду кредитування, позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти щоденно.
З умов договору вбачається, що в ньому визначено термін дії договору та право кредитодавця нараховувати проценти протягом усього цього терміну на умовах фіксованої щоденної ставки.
Однак, кредитодавцем договір кредитної лінії №670155263 від 14.11.2024 було достроково розірвано 11.06.2025 на підставі п. 7.2.2. та 9.1.1.7., про що було повідомлено відповідача і з цього моменту нарахування відсотків було припинено.
Оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами та повернення тіла кредиту не виконав, строк кредитування продовжився відповідно до умов договору, а тому кредитодавець в подальшому після закінчення дисконтного періоду правомірно нараховував проценти за базовою процентною ставкою 0, 98 % вдень до дати дострокового розірвання договору.
Дисконтний період це лише період з загального п`ятирічного строку кредитування, під час якого позичальник має додаткові можливості (отримання нових траншів за умови погашення процентів за дисконтний період). Після його закінчення, за відсутності продовження з боку позичальника, договір діє до кінця визначеного строку, або його дострокового виконання чи розірвання, а позичальник користується кредитними коштами на умовах визначених договором.
Договір чітко визначає 5-річний термін своєї дії та право кредитодавця нараховувати проценти протягом усього цього терміну на умовах фіксованої щоденної ставки.
Суд першої інстанції безпідставно ототожнив визначений строк дисконтного періоду користування кредитними коштами із загальним строком користування кредитом, чого ні умови договору, ні закон не передбачають.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, в повному обсязі фактичні обставини не встановив, тому заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2026 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» заборгованості за кредитним договором № 670155263 від 14.11.2024 року у розмірі 70 490,88 (двадцять дев`ять тисяч сімсот дев`яносто три гривні 44 копійки) грн., яка складається з: 23200 грн - прострочена заборгованість за тілом кредиту; 47 290,88 грн - заборгованість за відсотками, заборгованість по комісії за надання кредиту — 1160,00 грн, а також судових витрат у розмірі 7422,40 (сім тисяч чотириста двадцять дві гривні 40 копійок) грн, з яких: 2422,40 грн - судовий збір, 5000,00 грн. - витрати на професійну правову допомогу. 

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (пункти 1, 3 частини першої статті 376 ЦПК України).
Щодо судових витрат, то відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
За положеннями частин першої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Приймаючи до уваги висновок апеляційного суду про задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останнім за подачу апеляційної скарги в розмірі 3 633,60 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» - задовольнити.

Рішення Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП  НОМЕР_2 )  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» (ЄДРПОУ 39700642) заборгованість за кредитним договором № 670155263 від 14.11.2024 року у розмірі 70 490,88 (двадцять дев`ять тисяч сімсот дев`яносто три гривні 44 копійки) грн., яка складається з: 23200 грн - прострочена заборгованість за тілом кредиту; 47 290,88 грн - заборгованість за відсотками, заборгованість по комісії за надання кредиту — 1160,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» (ЄДРПОУ 39700642) судові витрати у розмірі 7422,40 (сім тисяч чотириста двадцять дві гривні 40 копійок) грн, з яких: 2422,40 грн - судовий збір, 5000,00 грн. - витрати на професійну правову допомогу. 

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» (ЄДРПОУ 39700642) судові витрати за розгляд справи в апеляційній інстанції у розмірі 3633,60 (три тисячі шістсот тридцять три гривні 60 копійок) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 10 вересня 2026 року.

Судді: