ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 544/2582/25  Номер провадження 22-ц/814/3182/26 | Головуючий у 1-й інстанції Малицька О. Л.  Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 серпня 2026 року | м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Дряниця Ю.В.,
судді Дорош А.І., Триголов В.М.,
секретар Чемерис А.К.,
з участю представника позивачки – адвоката Світлицької З.О., відповідачки ОСОБА_1 та її представника – адвоката Руль М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 , поданою в її інтересах представником – адвокатом Світлицькою Зоряною Олександрівною, 
на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 20 квітня 2026 року, постановлене суддею Малицькою О.Л. (повний текст складено 30 квітня 2026 року), 
у справі за позовом ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні,

в с т а н о в и в:
08.10.2025 ОСОБА_2 звернулася в суд із указаним позовом. В обґрунтування підстав позову зазначає, що є матір`ю малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості про батька якого записані в порядку статті 135 СК України.
15.07.2023 вона, ОСОБА_2 , зареєструвала шлюб із ОСОБА_4 , який зник безвісти 07.11.2024 під час виконання бойового завдання поблизу с.Чумацьке Покровського району Донецької області.
Станом на день, коли ОСОБА_4 зник безвісти за особливих обставин, діяв пункт 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», за умов якого особи, які перебувають на утриманні військовослужбовців, яких визнано безвісно відсутніми набувають право на отримання грошового забезпечення. 
Із підстав викладеного, задля реалізації прав малолітнього на отримання частки грошового забезпечення та отримання інших, передбачених законодавством України грошових виплат та пільг, позивачка просить суд встановити факт перебування малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утриманні ОСОБА_4 , до моменту зникнення останнього безвісти за особливих обставин 07.11.2024.
Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 20.04.2026 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до в/ч НОМЕР_1 , ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні.
Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивачкою не підтверджено належними доказами систематичне та повне утримання, а також відсутність інших джерел доходів окрім допомоги зниклого безвісті, а, отже, що допомога годувальника була постійним основним джерелом засобів до існування її сина.
Не погодившись із указаним судовим рішенням, позивачка, в інтересах якої діє представник – адвокат Світлицька З.О., оскаржила його в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення районного суду й ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Вважає, що при постановленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції фактично підмінив предмет доказування, зокрема, замість встановлення факту фактичного, добровільного, системного утримання малолітньої дитини членом її сім`ї, помилково застосував модель повного утримання однією особою та безпідставно пов`язав її з наявністю або відсутністю юридичного обов`язку вітчима, передбаченого статтею 268 СК України.
Наголошує, що утриманцем є малолітня дитина, яка не має самостійного дорослого доходу та не є суб`єктом, який самостійно забезпечує свої життєві потреби. Тому доходи матері дитини не можуть автоматично ототожнюватися з «іншими джерелами доходів» самої дитини у тому сенсі, в якому цей критерій застосовується до повнолітніх осіб, пенсіонерів або інших самостійних отримувачів доходів. Натомість, факт того, що позивачка як мати також мала певні доходи та частково використовувала їх на потреби сім`ї, не спростовує того, що ОСОБА_4 був фактичним годувальником сім`ї та системно забезпечував дитину. Обставини викладеного підтверджується належними та допустимими доказами, включно із показами свідків, які у своїй сукупності підтверджують заявлений до встановлення юридичний факт. 
Вважає, що районний суд застосував до спірних правовідносин нерелевантну практику Верховного Суду, залишивши поза увагою, що ОСОБА_4 : проживав із дитиною однією сім`єю, був чоловіком матері дитини, сприймав дитину як сина, називав її сином, був залучений до щоденного сімейного життя, розпочав процедуру усиновлення та фактично забезпечував дитину у межах сімейного бюджету. Тому застосування до цієї справи моделі, за якою дитина могла вважатися утриманцем лише за умови повного виключення матері з її забезпечення, не відповідає статтям 3 і 27 Конвенції про права дитини.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 29.05.2026 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 01.06.2026.
24.06.2026 відповідач ОСОБА_1 подала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, яку просить залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, як законне та обґрунтоване.
02.07.2026 представником позивача – адвокатом Світлицькою З.О. подано додаткові пояснення, які за своїм змістом є запереченнями на відзив. 
У суді апеляційної інстанції представник позивачки – адвокат Світлицька З.О. доводи апеляційної скарги підтримала, наполягаючи на її задоволенні.
Відповідачка ОСОБА_1 та її представник – адвокат Руль М.І. проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили залишити без змін оскаржуване судове рішення.
Інші учасники судового процесу, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися, що з огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджають розгляду справи за їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового процесу,вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Судом першої інстанції установлено та підтверджується матеріалами справи, що 15.07.2023 зареєстровано шлюб між  ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ; після укладення шлюбу ОСОБА_5 змінив прізвище на « ОСОБА_6 »; свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 ./а.с.23 т.1/
ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; відомості про батька записані зі слів матері в порядку статті 135 СК України./а.с.14 т.1/
11.11.2024 ОСОБА_2 отримала сповіщення сім`ї №753 про те, що її чоловік ОСОБА_4 зник безвісти 07.11.2024 під час виконання бойового завдання поблизу с.Чумацьке Покровського району Донецької області./а.с.38 т.1/.
Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин №20241125-2919 від 25.11.2024, ОСОБА_4 зник на території бойових дій./а.с.18 т.1/.
Зі змісту довідки ОСББ «Калина-Луцьк» №12 від 21.11.2024 убачається, що ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_1 ./а.с.17 т.1/
До позовної заяви стороною позивачки додано: інформацію про участь у вихованні та матеріальному утриманні учня 4-Б класу Луцького ліцею №27 ОСОБА_7 за №01-13/169 від 16.06.2025, надану класним керівником; копії пояснювальних записок педагогів КЗ «Палац учнівської молоді Луцької міської ради» ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , надані КЗ «Палац учнівської молоді Луцької міської ради» №85 від 02.09.2025; письмову заяву ОСОБА_10 , засвідчену нотаріально 11.08.2025, про те, що ОСОБА_4 піклувався про ОСОБА_3 , як про власного сина та повністю його утримував; а також копії фотознімків та виписки по рахункам, зокрема:
- 11.07.2024 о 20:21 ОСОБА_2 переказала на рахунок ОСОБА_11 грошові кошти в сумі 14 050,00 грн, а через 37 хвилин 13 264,00 грн було перераховано з рахунку ОСОБА_11 на рахунок ОСОБА_2 ; цього ж дня о 21:25 ОСОБА_2 переказала на рахунок ОСОБА_11 грошові кошти в сумі 13 250,00 грн, а о 22:46 13 550,00 грн перераховано з рахунку ОСОБА_11 на рахунок ОСОБА_2 ;
- 16.07.2024 о 15:01 ОСОБА_2 переказала на рахунок ОСОБА_11 грошові кошти в сумі 5 025,00 грн, а через 51 хвилину така ж сума була перерахована з рахунку ОСОБА_11 на рахунок ОСОБА_2 ;
- 28.07.2024 о 14:40 ОСОБА_2 переказала на рахунок ОСОБА_11 грошові кошти в сумі 28 500,00 грн, а о 15:13 перераховано 28 450,00 грн з рахунку ОСОБА_11 на рахунок ОСОБА_2 ;
- 29.07.2024 о 20:59 ОСОБА_2 переказала на рахунок ОСОБА_11 грошові кошти в сумі 28 450,00 грн, а о 22:07 перераховано 28 400,00 грн з рахунку ОСОБА_11 на рахунок ОСОБА_2 ;
- 07.08.2024 о 16:10 з рахунку ОСОБА_11 переказано на рахунок ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 16 050,00 грн, а о 16:12 перераховано таку ж суму з рахунку ОСОБА_2 на рахунок ОСОБА_11 ;
- 08.08.2024 о 12:42 з рахунку ОСОБА_11 переказано на рахунок ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 16 050,00 грн, а о 12:45 перераховано таку ж суму з рахунку ОСОБА_2 на рахунок ОСОБА_11 ;
- 01.10.2024 о 20:15 ОСОБА_2 переказала на рахунок ОСОБА_11 грошові кошти в сумі 9 045,23 грн, а о 21:31 перераховано ту ж суму з рахунку ОСОБА_11 на рахунок ОСОБА_2 ;
- 07.10.2024 о 14:48 ОСОБА_2 переказала на рахунок ОСОБА_11 грошові кошти в сумі 7 035,18 грн, а о 14:53 перераховано ту ж суму з рахунку ОСОБА_11 на рахунок ОСОБА_2 ;
- 07.10.2024 о 16:27 ОСОБА_2 переказала на рахунок ОСОБА_11 грошові кошти в сумі 7 035,18 грн, а о 16:41 перераховано ту ж суму з рахунку ОСОБА_11 на рахунок ОСОБА_2 ;
- 15.10.2024 о 07:29 ОСОБА_2 переказала на рахунок ОСОБА_11 грошові кошти в сумі 19 050,00 грн, а о 07:45 перераховано ту ж суму з рахунку ОСОБА_11 на рахунок ОСОБА_2 ;
- 15.10.2024 о 08:43 ОСОБА_2 переказала на рахунок ОСОБА_11 грошові кошти в сумі 19 050,00 грн, а о 08:53 перераховано ту ж суму з рахунку ОСОБА_11 на рахунок ОСОБА_2 ;
- 15.10.2024 о 17:29 ОСОБА_2 переказала на рахунок ОСОБА_11 грошові кошти в сумі 19 050,00 грн, а о 17:30 перераховано ту ж суму з рахунку ОСОБА_11 на рахунок ОСОБА_2 , та інші.
Також з виписки судом першої інстанції установлено, що з рахунку ОСОБА_11 перераховано кошти в загальній сумі 366 007,90 грн, у той же час з рахунку ОСОБА_2 на рахунок ОСОБА_11 перераховано 308 359,38 грн./а.с.18, 35-36, 40-50, 137-140 т.1/
У судовому засіданні допитано свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 . 
Свідок ОСОБА_12 суду показала, що проходила військову службу у складі ЗСУ разом із позивачкою та нині зниклим безвісти ОСОБА_4 і бачила розвиток їх взаємин. Підтвердила, що останній дбав про сина позивачки та мав намір його всиновити. Про матеріальне утримання ним дитини, свідку нічого не відомо, як і про біологічного батька дитини. 
Свідок ОСОБА_13 суду показала, що також служила у війську разом із позивачкою та ОСОБА_4 . Підтвердила, що ОСОБА_20 добре ставився до сина позивачки, придбавав йому речі до школи та мав намір всиновити, для чого почав проходження медичного огляду. Між тим, свідку не відомо як розподілялися кошти в родині та хто оплачував додаткові освітні послуги для ОСОБА_21 .
Свідок ОСОБА_14 суду показав, що є головою ОСББ по будинку за адресою: АДРЕСА_2 , де проживала родина ОСОБА_6 . Свідок підтвердив, що ОСОБА_20 гуляв із сином позивачки, вони разом ходили в магазин. Про бюджет в родині ОСОБА_6 свідку нічого не відомо, як і про те, хто утримував неповнолітнього ОСОБА_21 . 
Свідок ОСОБА_15 суду показала, що є сестрою позивачки. Підтвердила гарні взаємовідносини в родині, а також, що неповнолітній ОСОБА_21 називавав ОСОБА_22 татом. Останній придбавав для дитини речі, вчив його їздити на лижах, возив на риболовлю. Також свідку відомо про намір ОСОБА_22 всиновити неповнолітнього ОСОБА_21 і для цього він почав проходити медогляд. Про бюджет в родині свідку нічого не відомо, тоді як біологічний батько ОСОБА_21 у вихованні та забезпеченні дитини не приймає ніякої участі. Свідок припускає, що позивачці та її сину не вистачало її грошового забезпечення.
Свідок ОСОБА_16 суду показала, що є сестрою ОСОБА_11 . Свідок підтвердила, що позивачка неодноразово виганяла чоловіка з дому, а також, що через відсутність коштів він здавав у ломбард весільну обручку. Наявність спільного бюджету в родині свідок заперечила, як і намір ОСОБА_22 всиновити сина позивачки, з яким останній дійсно мав гарні відносини. Зі слів свідка позивачка забороняла ОСОБА_22 спілкуватися з нею, сестрою, та матір`ю через те, що він їм допомагав матеріально, а тому спілкування між ними приховувалося від неї.
Свідок ОСОБА_23 суду показала, що є сусідкою і другом родини ОСОБА_24 . Підтвердила, що бачила, як ОСОБА_22 приїздив додому з речами і говорив їй, що не хоче повертатися до дружини, що хоче її покинути та жити з матір`ю і сестрою. Намірів усиновити ОСОБА_25 не мав, а як розпоряджався своїми коштами, свідку не відомо. За останні два роки, перед зникненням, вона бачила ОСОБА_22 три-чотири рази. ОСОБА_26 жодного разу не бачила. ОСОБА_22 проживав з матір`ю, близько місяця, а потім ОСОБА_27 забирала його.
Свідок ОСОБА_18 суду показала, що є сестрою ОСОБА_1 . Зі слів сестри та племінниці свідку відомо, що позивачка неодноразово виганяла ОСОБА_22 з дому, після чого він повертався до матері. Про дітей ОСОБА_22 свідку нічого не говорив, як і про намір усиновити сина позивачки та їх грошове забезпечення. За два роки до зникнення безвісті, свідок бачила його два рази, а ОСОБА_28 та ОСОБА_21 лише один раз у березні 2024 року. 
Свідок ОСОБА_19 , є дальньою родичкою ОСОБА_11 , по суті справи пояснила, що ОСОБА_22 знає дуже давно. Її чоловік є військовим і ОСОБА_22 часто питав поради, як чинити в тій чи іншій ситуації. Зі слів ОСОБА_22 свідку відомо, що останній не мав грошей через те, що він виїхав від дружини. Майбутнього з ОСОБА_29 він не бачив, через що був засмучений. Заощадження робити ОСОБА_22 не мав можливості, тому що не розпоряджався своїми коштами, тоді як позивачка використовувала його як засіб матеріального збагачення. Свідок також суду показала, що ОСОБА_22 внаслідок хвороби не міг мати дітей, але намірів всиновити сина позивачки не висловлював. 
При постановленні рішення суд першої інстанції критично оцінив покази свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , як такі, що носять загальний характер, ґрунтуються переважно на особистих спостереженнях та припущеннях. При цьому указані свідки, як і покази свідків  ОСОБА_18 , ОСОБА_30 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , які заперечували заявлений до встановлення юридичний факт, фактично підтвердили лише те, що ОСОБА_20 підтримував добрі стосунки із пасинком.
Обставини викладеного також підтверджуються відомостями за місцем навчання неповнолітнього, що також не доводить повне утриманні хлопчика зі сторони ОСОБА_4 . Окрім цього, районний суд поставив під сумнів обізнаність викладачів та педагогів про розподіл фінансових витрат у сім`ї ОСОБА_6 .
Також суд першої інстанції відхилив письмову заяву ОСОБА_10 , вказавши, що указана особа не була допитана в судовому засіданні та не була попереджена про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показів суду, що позбавило можливості суд оцінити достовірність свідчень, а сторону відповідача обмежило у праві поставити запитання для перевірки їх правдивості. Натомість, досліджені в судовому засіданні фотографії, відеофайли та знімки переписки з екрану мобільного телефону не доводять факту повного утримання ОСОБА_4 сина позивачки, а лише свідчать про характер взаємин в родині. 
Надаючи оцінку виписці по рахунку НОМЕР_3 , який належить позивачці за період 01.05.2024 по 31.10.2024, районний суд врахував, що виписка складається із 31 сторінки, з яких суду надано для дослідження лише її окремі аркуші, при цьому позивачка не змогла пояснити суду характер транзакій, де перекази між позивачкою та ОСОБА_4 відбувалися з різницею в кілька хвилин та приблизно однаковими сумами.
Установивши викладене та врахувавши, що основний тягар утримання малолітнього ОСОБА_3 покладений на його батьків, а сам факт придбання вітчимом певних речей для пасинка чи надання окремих грошових сум не є достатнім підтвердженням того, що військовослужбовець взяв на себе обов`язок утримувати останнього та забезпечував його основні потреби, районний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позову.
Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується. Доводи апеляційної скарги правильність висновків районного суду не спростовують та зводяться до довільного трактування норм матеріального права на власну користь. При цьому колегія суддів ураховує наступне.
У справі, яка переглядається, позивачка звернулася в суд із позовом про встановлення факту перебування малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матір`ю якого вона є, на утриманні ОСОБА_4 , до моменту зникнення останнього безвісти за особливих обставин 07.11.2024. Порушене право позивачка пов`язує із необхідності підтвердження права малолітнього сина на отримання грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця, який є його вітчимом. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх (далі - «Постанова №884»).
Відповідно до Постанови №884 цей Порядок визначає механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх (далі - військовослужбовці). 
У цьому Порядку під терміном "безвісно відсутній військовослужбовець" слід розуміти зниклого безвісти під час захисту Вітчизни військовослужбовця, щодо якого понад 15 днів відсутні відомості про місце його перебування, крім відомостей про самовільне залишення військової частини або місця служби.
За військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.
Виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.
Згідно зі статтею 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», члени сім`ї, які вважаються утриманцями, - це члени сім`ї померлого, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Конституційний Суд України у рішенні від 03.06.1999 у справі №1-8/99 (№ 5-рп/99) роз`яснив, під членом сім`ї військовослужбовця треба розуміти особу, пов`язану кровними (родинними) зв`язками або шлюбними відносинами; постійним проживанням з військовослужбовцем, веденням з ним спільного господарства. До кола членів сім`ї військовослужбовця належать його (її) дружина (чоловік), їх діти і батьки. Діти є членами сім`ї незалежно від того, чи є це діти будь-кого з подружжя, спільні або усиновлені, народжені у шлюбі або позашлюбні.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2026 у справі №308/17634/23 зазначено, що за сімейним законодавством України зв`язок утримання з відповідними правовими наслідками має системний характер.
На підтвердження (спростування) перебування фізичної особи на утриманні зниклого безвісти закон вимагає надання відповідних доказів (наприклад, довідки про склад сім`ї, спільне проживання або утримання, медичні документи, виписки з банківських рахунків, довідки про доходи, чеки, квитанції, договори про оплату комунальних, навчальних, медичних послуг, показання свідків, фото/відеоматеріали, листування (особистого або ділового характеру)), які зумовлюють дослідження судом обставин приватного життя утриманця та особи, яка надавала утримання.
Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги зниклого безвісти. Якщо крім допомоги, що надавалася, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що зниклий безвісти виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку зниклого безвісти та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів (постанова Верховного Суду від 13.01.2021 у справі №592/17552/18).
Згідно зі статтями 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц).
При постановленні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції правильно застосував наведені норми права, та, правильно визначившись із предметом доказування, надав належну оцінку доказам в їх сукупності, дійшовши обґрунтованого висновку, що позивачкою не підтверджено належними доказами систематичне та повне утримання зниклим безвісти ОСОБА_4 малолітнього пасинка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також, що така допомога була його постійним основним джерелом засобів до існування. 
Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують, тоді як посилання сторони позивача на придбання ОСОБА_4 одягу та речей для дитини, а також участь у його навчанні та проведення дозвілля не підтверджені достатніми доказами для встановлення заявленого юридичного факту. Зокрема, в контексті того, що ОСОБА_4 не є біологічним батьком малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Факту відсутності у малолітнього інших родичів, зокрема батька, повнолітніх братів та сестер, які з урахуванням положень статей 180, 267 СК України, мають обов`язок надавати йому належне утримання, судом першої інстанції не встановлено. Тоді як, позивачка, матір малолітнього, не заперечує наявність у неї стабільного доходу, що перевищує прожитковий мінімум для працездатної особи та дитини відповідного віку. 
Згідно з частиною першою статті 268 СК України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.
Відтак, у вітчима виникає обов`язок утримувати дітей лише у разі відсутності у них матері та батька, або вони з поважних причин не можуть надавати належного утримання. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справі №160/11228/23 від 14.12.2023, яка за правилами частини четвертої статті 263 ЦПК України є обов`язкової для застосування.
Доводи апеляційної скарги не містять обґрунтувань існування обставин, за яких у вітчима виник обов`язок утримувати малолітнього пасинка, шлюб із матір`ю якого тривав близько 1 року та 4 місяців, до моменту його зникнення безвісти під час виконання бойового завдання. Тоді як сам факт надання окремих грошових сум дружині, позивачці, не є достатнім підтвердженням того, що військовослужбовець у відповідний період взяв на себе обов`язок утримувати пасинка, забезпечував його основні потреби, а відтак, перебував на його утриманні. Відповідно до вимог закону, утримання має передбачати систематичність і сталість наданої допомоги, а також те, що ця допомога була основним і постійним джерелом засобів до існування для особи, яка претендує на статус утриманця.
За таких обставин, надані докази в частині переказів коштів свідчать лише про окремі факти фінансової підтримки дружини, але не підтверджують наявність правових підстав для визнання малолітнього пасинка утриманцем зниклого безвісти військовослужбовця.
Заперечення сторони позивача щодо оцінки доказів, зокрема, показів свідків, яка була надана судом при постановленні оскаржуваного рішення, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки сам факт того, що між малолітнім пасинком та його вітчимом склалися приязні стосунки, автоматично не доводить заявлений до встановлення юридичний факт. 
Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та є припущеннями. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану в її інтересах представником – адвокатом Світлицькою Зоряною Олександрівною, - залишити без задоволення.
Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 20 квітня 2026 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 01.09.2026.

Головуючий суддя         Ю.В. Дряниця

Судді           А.І. Дорош

В.М. Триголов