Справа №461/8001/23 Головуючий у 1 інстанції:Кротова О.Б. 
Провадження №22-ц/811/1764/25 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

11 вересня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А., 
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.
секретар: Чиж Л.М.,

за участі в судовому засіданні представниці позивача ЛНМУ ім. Данила Галицького – ОСОБА_1 , представника відповідачки ОСОБА_2 – ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького та Міністерства охорони здоров`я України на рішення Галицького районного суду м.Львова в складі судді Кротової О.Б. від 23 квітня 2025 року у справі за позовом Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького до ОСОБА_4 , Виконавчого комітету Львівської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи: Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Міністерство охорони здоров`я України про скасування свідоцтва про право власності на квартиру, скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Міністерства охорони здоров`я України до ОСОБА_4 , Виконавчого комітету Львівської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи: Львівський національний медичний університет імені Данила Галицького, Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про скасування свідоцтва про право власності на квартиру, скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23 квітня 2025 року у задоволенні позову Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького до ОСОБА_4 , Виконавчого комітету Львівської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи: Обласне комунальне підприємство Львівської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Міністерство охорони здоров`я України про скасування свідоцтва про право власності на квартиру, скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння – відмовлено.
У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Міністерства охорони здоров`я України до ОСОБА_4 , Виконавчого комітету Львівської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи: Львівський національний медичний університет імені Данила Галицького, Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про скасування свідоцтва про право власності на квартиру, скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння – відмовлено.
Стягнуто із Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького на користь ОСОБА_2 7 000 (сім тисяч) грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Стягнуто із Міністерства охорони здоров`я України на користь ОСОБА_2 5 000 ( п`ять тисяч) грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на приміщення квартири АДРЕСА_1 , застосовані ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 27.09.2023, – скасовано.
Вказане рішення оскаржило Державне некомерційне підприємство «Львівський національний медичний університет імені Данила Галицького».
В апеляційній скарзі просять скасувати рішення Галицького районного суду м.Львова від 23 квітня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задоволити повністю позовні заяви позивача та третьої особи, яка заявляє самостійні позовні вимоги щодо предмета спору.
Зазначають, що судом не досліджено питання законності набуття відповідачем ОСОБА_4 спірної квартири у приватну власність шляхом приватизації та наявність правових підстав і законність видачі оскаржуваного свідоцтва про право приватної власності на квартиру як загалом, так і, зокрема, виконавчим комітетом Львівської міської ради народних депутатів. Вказують на те, що недослідження судом доказів у даній справі щодо законності вибуття спірного майна із державної власності, що одночасно є підставою для задоволення позовної вимоги про витребування майна із чужого володіння, прямо вказує на незаконність такого судового рішення, а мотивування судом рішення виключно обґрунтуваннями щодо підставності набуття майна останнім володільцем вказує і на необ`єктивність оскаржуваного рішення та зацікавленість суду. Свою відмову суд першої інстанції мотивував у рішенні лише однією підставою - критерієм «пропорційності». Однак, такий інститут, як критерій «пропорційності», неправильно і безпідставно застосовано судом в даній справі, що свідчить про некомпетентність судового органу у здійсненні правосуддя. Критерій пропорційності це про невтручання державою у власність, а не коли держава і є власником майна та витребовує його у передбачений законодавством спосіб через незаконність вибуття такого із її володіння.
Також, вказане рішення оскаржило Міністерство охорони здоров`я України.
В апеляційній скарзі просять скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 квітня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким позов Державного некомерційного підприємства «Львівський національний медичний університет імені Данила Галицького» та позов третьої особи, яка заявляє самостійні позовні вимоги щодо предмета спору Міністерства охорони здоров`я України задовольнити.
Зазначають, що бібліотека Університету є навчально-допоміжним, науковим, інформаційним та культурно-освітнім підрозділом. Директор бібліотеки після обрання за конкурсом Вченою радою Університету призначається ректором строком на п`ять років на умовах контракту. Згідно пункту 1 розділу ІІІ статуту Університет підпорядкований МОЗ України. Відповідно до положень пункту 1 розділу VІІІ статуту матеріально-технічна база Університету включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби та інші матеріальні цінності. Відповідно до законодавства України та з урахуванням організаційно-правової форми Університету з метою забезпечення його статутної діяльності, МОЗ України закріплює на праві оперативного управління будівлі, споруди, майнові комплекси, комунікації, обладнання, транспортні засоби та інше майно. Землекористування та реалізація прав власника земельних ділянок, у тому числі набуття відповідних прав на землю, здійснюються Університетом відповідно до Земельного кодексу України. Повноваження МОЗ України щодо розпорядження державним майном у системі вищої освіти здійснюються відповідно до законодавства. Майно закріплюється за Університетом на праві оперативного управління, не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди МОЗ України та конференції трудового колективу Університету, крім випадків, передбачених законодавством України. Списання та відчуження державного майна здійснюються на підставі прийнятого Уповноваженим органом управління рішення про надання згоди, в порядку, встановленому законодавством. Безоплатна передача об`єктів права державної власності здійснюється на підставі рішення Уповноваженого органу управління. Згідно із реєстраційним свідоцтвом від 16.06.1976р. № 56 у будинку АДРЕСА_2 знаходиться наукова бібліотека державного медичного університету. Її правовий статус не змінювався і цей факт також встановлено у рішеннях Личаківського районного суду м. Львова від 26.09.2011 у справі №2-540/11 та від 24.12.2008 у справі №2-346/2008, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21.12.2009. Тобто, будинку АДРЕСА_2 , належить до державної власності органом управління якої є Міністерство охорони здоров`я України, що підтверджується також даними єдиного реєстру об`єктів державної власності. Зазначають, що листами Міністерства охорони здоров`я України від 27.10.2003 та від 02.12.2004 за зверненнями Університету роз`яснено, що приміщення бібліотеки не підлягають відчуженню як житловий фонд та не підлягають приватизації. Також, з Витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна (міститься в матеріалах справи, вбачається, що бібліотека на АДРЕСА_3 є державною власністю, балансоутримувачем якої є Львівський національний університет імені Данила Галицького. Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухомого майна та Реєстру прав власності на нерухоме майно державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_3 не проводилася зовсім. Отже відповідач, або особа яка діяла в її інтересах мали можливість і повинні були знати, що спірний об`єкт не може бути предметом договору купівлі-продажу. Вважають, що суд першої інстанції на якому ґрунтується спірне рішення прийшов до помилкового висновку, що купуючи спірне майно за 2 626 380 грн. відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 ані до підписання договору купівлі продажу спірного приміщення, ані після його підписання з 2018 року до 2020 року не оглядали об`єкт купівлі, не заходили в приміщення, яке куплялося та не цікавилися майном, яке весь цей час перебувало опечатаним у приміщенні бібліотеки, яка функціонує. Однак, зазначене, може свідчити не про добросовісність набувача, а про наявність певних домовленостей між відповідачами, спрямованих на ускладнення захисту порушених прав власника. Враховуючи вищенаведене, наявні всі підстави для витребування спірного приміщення у ОСОБА_2 законними власниками, оскільки спірне приміщення незаконного вибуло із власності позивача.
В судове засідання окрім представниці позивача ЛНМУ ім. Данила Галицького – ОСОБА_1 , представника відповідачки ОСОБА_2 – ОСОБА_3 , решта учасників справи не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представниці позивача на підтримання апеляційних скарг, представника відповідачки ОСОБА_2 – в заперечення апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького, відзиву на неї, заперечень на відповідь на відзив, додаткових письмових пояснень представниці Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького, додаткових письмових пояснень представника ОСОБА_2 , заяви представниці Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького про збільшення підстав позову, письмових пояснень представника ОСОБА_2 на заяву про збільшення підстав позову, позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Міністерства охорони здоров`я України, відзивів на позовну заяву третьої особи, апеляційних скарг, відзивів на апеляційні скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 47 Конституції України, ст.ст. 15, 256, 257, 267, 319, 321, 328, 388 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 10, 12, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст. 9 Житлового кодексу України, ст.ст. 1, 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 14 Закону України «Про бібліотеки і бібліотечну справу», постанову Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі №761/17557/15-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17, постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №674/31/15-ц, постанову Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі №645/4220/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц та відмовляючи в задоволені позовів, – виходив з того, що згідно із реєстраційним свідоцтвом № 56 від 16 червня 1976 року, виданим Львівським міським відділом культури, по вулиці 17 вересня (з 1991 року вул. Січових Стрільців), 6 зареєстрована Наукова бібліотека державного медичного інституту. Згідно з листом Міністерства охорони здоров`яУкраїни від 02 грудня 2004 року № 14-12/22/786, адресованим ректору Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького Зіменковському Б.С., будівля наукової бібліотеки Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького, як цілісний майновий комплекс, що розташована за адресою: м.Львів, вул.Січових Стрільців, 6, є державною власністю, закріплена за Львівським національним медичним університетом імені Данила Галицького на правах оперативного управління і не підлягає відчуженню як житловий фонд. Листом Міністерства охорони здоров`я України від 03.04.2019 №12-06/82, адресованим Університету, Департамент з фінансово-економічних питань, бухгалтерського обліку та фінансової звітності повідомляє, що відповідно до інформації з автоматизованої системи «Юридичні особи» майно, серед якого зазначена у п.9 «Бібліотека», загальною площею 2 889, 1 кв.м, рахується на балансі Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького, який безпосередньо підпорядкований Міністерству охорони здоров`я України. Ці відомості також підтверджуються Додатком 1 до листа ФДМУ від 31.05.2019 №10-15-10238, а саме Витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна МОЗ України. Згідно із свідоцтвом про право власності на квартиру № НОМЕР_1 , виданим Виконавчим комітетом Львівської міської ради народних депутатів 20.06.1995, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 , згідно із розпорядженням (наказом) від 20.06.1995 уповноваженим органом приватизації. У відповідь на інформаційні запити позивача, Університету було надано такі відомості: відповідь Галицької районної адміністрації від 11.08.2023 №31-вих-99423 про те, що згідно з журналом реєстрації розпоряджень з основної діяльності за 1995 рік, в Галицькій районній адміністрації відсутня інформація щодо прийняття розпорядження, на підставі якого було видано свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на приміщення (квартиру) АДРЕСА_1 ; відповідь Комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» від 23.08.2023, згідно з якою, відповідно до архівних даних, в комунальній установі відсутня інформація стосовно приватизації квартири АДРЕСА_1 . Комунальна установа повідомляє, що відповідно до архівних даних, інформації про те, чи видавалося Виконавчим комітетом Львівської міської ради свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 та свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 20.06.1995 і документів, які стали підставою для видачі цього свідоцтва, немає; відповідь ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 03.08.2023 про те, що згідно архівних даних станом на 29.12.2012, інформація про реєстрацію права власності на приміщення АДРЕСА_1 в БТІ відсутня. Суд першої інстанції зазначив, що з наданого Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради розпорядження №392 від 30.06.1995 «Про передачу квартир у власність громадян» з додатком – Списком громадян, яким передаються у власність квартири житлового фонду Львівської міської Ради народних депутатів по Галицькому району, вбачається, що у такому списку відсутня інформація щодо передачі у власність квартири АДРЕСА_1 . 28 грудня 2022 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12022140000000310 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.365-2, ч. ч. 3, 4 ст.358, ч.2 ст.190, ч.1 ст.14-ч.3 ст.190, ч.ч.3,4 ст.190, ч.3 ст.27-ч.3 ст.190, ч. ч. 1, 2 ст.209, ч.3 ст.27-ч.2 ст.209 КК України. Згідно із постановою слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності Львівського РУП №1 ГУ НП у Львівській області Летнянка І.Р. від 28.12.2022 визнано Львівський національний медичний університет ім.Данила Галицького потерпілим у цьому кримінальному провадженні, оскільки було вчинено кримінальні правопорушення, пов`язані із незаконним відчуженням об`єктів нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_4 , які були передані на баланс Львівському національному медичному університету ім.Данила Галицького, а тому університету завдано матеріальної шкоди. В ході розгляду зазначеної справи судом було встановлено, що зазначене кримінальне провадження закрито. Суд звернув увагу, що згідно з листом Комітету з питань бюджету Верховної Ради України №04-14/12-1481 від 13.10.2008, щодо звернення мешканців м.Львова, які проживають на АДРЕСА_5 , про перегляд підстав включення будинку до Переліку пам`яток культурної спадщини, які не підлягають приватизації, зазначено, що у проекті Закону (реєстр. номер 0928 від 23.11.2007), прийнятому 23.09.2008, в перелік якого входять пам`ятки історії, архітектури, монументального мистецтва, які зберегли автентичні свідчення про визначні історичні події, життя та діяльність відомих осіб, визначні місця, що становлять цінність з наукової, історичної, мистецької точки зору, будинок АДРЕСА_3 не значиться, як пам`ятка культурної спадщини, яка не підлягає приватизації. Окрім цього, як вбачається з листа Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради від 09 лютого 2008 року №94/284 будинок на АДРЕСА_5 включений в перелік пам`яток архітектури м. Львова саме як житловий будинок XIX-XX ст. за охор. № 50 на підставі рішення Львівського облвиконкому № 130 від 24 лютого 1980 року. Судом було встановлено, що зазначені обставини вже були предметом дослідження в ході розгляду Галицьким районним судом м.Львова цивільної справи №461/1423/21 за позовом Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Львів) про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та виселення з приміщення. Також, рішенням Галицького районного суду м.Львова від 25.07.2023 у справі №461/1423/21, відмовлено у задоволенні зазначеного позову. Окрім цього, таким рішенням встановлені обставини, які не підлягають доказуванню, з огляду на норми ч. 4 ст.82 ЦПК України, зокрема те, що позивачем до матеріалів справи не долучено жодного допустимого та належного доказу того, що договір купівлі-продажу від 27.10.2018 оформлено злочинним шляхом, відтак не встановлено факту його підробки. Також, встановлено безпідставність тверджень позивача про те, що будинок АДРЕСА_3 та приміщення в ньому ніколи не набували статусу житлових. Окрім цього, за наслідками розгляду справи встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 законно набули право власності на спірну квартиру за відплатним договором, та відповідно є добросовісними набувачами квартири, відтак підстави для позбавлення їх користування такою відсутні. Дане рішення оскаржувалось Міністерством охорони здоров`я України щодо мотивувальної його частини, а саме апелянт просив рішення суду змінити, зазначивши у мотивувальній частині, що будинок АДРЕСА_3 є бібліотекою, перебуває у державній власності, не має статусу житлового будинку в цілому та в будинку відсутні житлові квартири. Постановою Львівського апеляційного суду від 30.09.2024 апеляційну скаргу Міністерства охорони здоров`я України залишено без задоволення, а рішення Галицького районного суду м.Львова від 25.07.2023 залишено без змін. Цією постановою встановлено, що відсутні підстави вважати будинок АДРЕСА_3 таким, що не має статусу житлового будинку в цілому, і що спірний будинок в цілому є бібліотекою, оскільки наявними в матеріалах справи доказами в їх сукупності підтверджується, що зазначений будинок є будинком, який складають сім житлових квартир, обладнаних відповідними необхідними для постійного проживання приміщеннями (житловими кімнатами і підсобними приміщеннями), що впродовж тривалого часу позивачем визнавалося і не заперечувалося, та приміщення (переобладнане з житлового), в якому розміщена бібліотека Львівського національного медичного університету ім. Данила Галицького. Зазначені судові рішення у справі №461/1423/21 у касаційному порядку не оскаржувались та набрали законної сили. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 . Підставою для державної реєстрації квартири за останньою є договір купівлі-продажу від 27.10.2018, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбілою-Кришкевич Х.В., зареєстрований за №280, згідно з яким продавець ОСОБА_4 передає у власність покупцю ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . Згідно із п. 2.1 договору купівлі-продажу квартири, продаж такої вчиняється за 2 626 380 грн, за домовленістю сторін. Як було встановлено судом першої інстанції, квартира АДРЕСА_1 вибула із володіння Університету, органом управління якого є МОЗ України, на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Львівської міської ради народних депутатів 30.06.1995, а в подальшому була відчужена за відплатним договором. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що спірне нерухоме майно (квартира) вибула із володіння позивача поза волею власника, а тому відповідно до частини першої статті 388 ЦК України Львівський національний медичний університет імені Данила Галицького, органом управління якого є Міністерство охорони здоров`я України, має право на витребування квартири у кінцевого власника. В ході розгляду даної справи судом було встановлено, що 27.10.2018 відповідачка ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв ОСОБА_5 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Волноваського районного нотаріального округу Кузуб Ю.В. 13.10.2018, набула у свою власність квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного із ОСОБА_4 , та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришкевич Х.В., зареєстровано в реєстрі за №280. Згідно із п.2.1. зазначеного договору купівлі-продажу, продаж цей вчиняється за домовленістю сторін за 2 626 380 грн, які повністю оплачені покупцем продавцю на момент підписання даного договору. Як вбачається із п.1.4 договору купівлі-продажу, приватним нотаріусом було встановлено, що квартира належить продавцю ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Виконавчим комітетом Львівської міської ради 20.06.1995 за №Г-02340. Квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Таким чином, суд звертав увагу на те, що за наявності відповідних відомостей із реєстру речових прав, будь-яка зацікавлена особа, навіть проявивши розумну обачливість, не могла бути проінформована про обставину спірного статусу щодо такого нерухомого майна. У зв`язку з наведеним, відповідачка ОСОБА_2 , яка є внутрішньо переміщеною особою із міста Донецька, набуваючи через свого представника 27.10.2018, у тому числі у володіння спірне житлове приміщення та укладаючи письмовий договір про оплатне придбання такого майна, який у свою чергу був посвідчений нотаріально, із дотримання нотаріусом вимог щодо перевірки відсутності обтяжень на таке майно, вочевидь не могла знати про те, що це майно вибуло із власності позивача поза його волею і щодо такого майна існує відповідний спір. Суд вважав, що під час розгляду даної справи не встановлено обставин, які могли б свідчити про недобросовісність відповідачки ОСОБА_2 , а навпаки наявні докази вважати, що вона не могла передбачати наявності ризику, що її право власності на придбану квартиру за договором купівлі-продажу, може виявитись незаконним і буде скасоване. Перекладення на теперішнього власника спірної квартири, яка жодного порушення не вчинила, наслідків протиправних дій інших осіб та задоволення позову у цій справі матиме наслідком порушення справедливого балансу та покладатиме надмірний індивідуальний тягар на відповідачку ОСОБА_2 , а отже, буде непропорційним втручанням у права такої особи з боку держави. Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що квартира АДРЕСА_1 вибула з володіння Університету, органом управління якого є МОЗ України, поза його волею. Разом з тим, обставини вибуття квартири з володіння позивача мають значення і для висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном добросовісним набувачем, який набув спірне майно за відплатним договором, адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном, відтак у задоволенні позовів і позивача Університету, і позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, МОЗ України, слід відмовити.
Колегія суддів вважає, що такі висновки зроблені судом без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для справи; висновки суду обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають; обставини, які суд вважав встановленими, – не доведені, а тому рішення суду підлягає скасуванню.
У вересні 2023 року Державне некомерційне підприємство «Львівський національний медичний університет імені Данила Галицького» звернулося в суд із позовом до ОСОБА_4 , Виконавчого комітету Львівської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи: Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Міністерство охорони здоров`я України (залучене ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 30 листопада 2023 року) про скасування свідоцтва про право власності на квартиру, скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, в якому (з врахуванням заяви про збільшення підстав позову) просили:
-скасувати Свідоцтво про право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 №Г-02340, видане виконавчим комітетом Львівської міської ради народних депутатів 30.06.1995; 
-скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна - квартиру площею 90 кв.м. та підвал під індексом 3-2 площею 38,4 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_6 , здійснену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришкевич Х.В. (індексний номер: 43724912 від 27.10.2018, форма власності: приватна, розмір частки: 1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1678233546101); 
-витребувати квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 . 
В обґрунтування позову покликались на те, що згідно із реєстраційним свідоцтвом від 16.06.1976 №56, у будинку АДРЕСА_2 знаходиться наукова бібліотека державного медичного університету. Її правовий статус не змінювався і цей факт встановлено у рішеннях Личаківського районного суду м.Львова від 26.09.2011 у справі №2-540/11 та від 24.12.2008 у справі №2-346/2008, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21.12.2009. У лютому 2021 року Університет дізнався про те, що приміщення так званої квартири АДРЕСА_3 відчужено за договором купівлі-продажу від 27.10.2018, посвідченим приватним нотаріусом Куйбідою-Кришкевич Х.В. У зв`язку з цим, 22 лютого 2021 року Університет звернувся в суд із позовом про визнання даного договору купівлі-продажу недійсним, однак повідомив суд про відсутність у позивача оспорюваного договору і документів, які були надані договірними сторонами для його посвідчення, та одночасно клопотав суд про їх витребування. Із матеріалів цивільної справи №461/1423/21 вбачається, що 24.10.2022 представник Університету ознайомилася із матеріалами нотаріальної справи, яка надійшла із Львівського державного нотаріального архіву на вимогу суду. Відтак, саме 24 жовтня 2022 року Університет дізнався про існування оспорюваного Свідоцтва про право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 №Г-02340. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 не проводилася зовсім. З метою з`ясування всіх обставин щодо виникнення спірного права приватної власності, Університет звертався з відповідними інформаційними запитами. Із відповідей наданих Університету випливає, що орган, уповноважений на оформлення приватизаційних документів та відповідальний за видачу свідоцтва про право власності на житло, а також реєстрацію права власності і зберігання відповідних архівних матеріалів, не має жодної інформації про перехід квартири АДРЕСА_1 у приватну власність. Так звана квартира АДРЕСА_1 є складовою цілісного майнового комплексу будівлі №6, що становить наукову бібліотеку Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького. Технічної документації на її виділення та переведення у житло не розроблялося та відповідних рішень уповноваженими органами не приймалося, такі не існують зовсім. Звертало увагу, що будинок на АДРЕСА_3 ніколи не мав і не має статусу житлового, як і не мали такого статусу окремі його частини (приміщення). Рішення про переведення нежилого приміщення у жиле ніколи не приймалося і норми чинного на той час законодавства не передбачали такої зміни статусу будинку (його окремих частин). Відтак, задовго до часу реєстрації за наведеною адресою наукової бібліотеки державного медичного університету та по даний час, у законний спосіб не змінювався статус ні будинку вцілому, ні окремих його частин за адресою: АДРЕСА_3 , а згідно із чинним законодавством приватизацію бібліотек заборонено. За таких обставин, право власності у ОСОБА_4 не могло виникнути та свідоцтво про право приватної власності не могло бути виданим на квартиру АДРЕСА_1 , так як це заборонено законодавством. Недійсність оскаржуваного Свідоцтва про право приватної власності підтверджується ще і тим фактом, що за діючими на 1995 рік нормами чинного законодавства, оформлення права власності в порядку приватизації державного майна повинно було здійснюватися на підставі рішення про приватизацію, прийнятого регіональним відділенням і представництвом Фонду державного майна України, яким на 1995 рік було регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській області. Відповідно, оформлення права власності за такою приватизацією здійснював орган державної влади, а не орган місцевого самоврядування, як це вказано в оскаржуваному Свідоцтві. 27 жовтня 2018 року за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Куйбідою-Кришкевич Х.В., ОСОБА_4 відчужив квартиру АДРЕСА_1 в користь ОСОБА_2 . Одночасно, нотаріус 27.10.2018 здійснив реєстрацію права власності за відповідачкою ОСОБА_2 на спірне майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, де підставою виникнення права власності зазначено договір купівлі-продажу від 27.10.2018. У лютому 2021 року Університет звертався в суд із позовною заявою про визнання договору купівлі-продажу недійним, рішенням Галицького районного суду м.Львова №461/1423/21 у задоволенні позову було відмовлено, оскільки станом на час укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_4 був власником майна. Відтак вказувало, що оскільки спірне приміщення незаконно вибуло із володіння позивача, саме в даному випадку має місце віндикаційний позов та відповідно наявні всі підстави для витребування спірного приміщення у відповідачки ОСОБА_2 .
У лютому 2025 року Міністерство охорони здоров`я України, як третя особа із самостійними вимогами щодо предмета спору звернулося в суд із позовом до ОСОБА_4 , Виконавчого комітету Львівської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи: Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Міністерство охорони здоров`я України про скасування свідоцтва про право власності на квартиру, скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, в якому просило:
-скасувати Свідоцтво про право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 №Г-02340, видане виконавчим комітетом Львівської міської ради народних депутатів 30.06.1995;
-cкасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна - квартиру площею 90 кв.м та підвал під індексом 3-2 площею 38,4 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_6 , здійснену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришкевич Х.В. (індексний номер: 43724912 від 27.10.2018, форма власності: приватна, розмір частки: 1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1678233546101);
-витребувати квартиру АДРЕСА_1 , з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь держави, в особі Міністерства охорони здоров`я України.
В обґрунтування позову покликались на те, що із матеріалів даної справи Міністерству охорони здоров`я України (далі – МОЗ України) стало відомо, що приміщення квартири АДРЕСА_3 відчужено за договором купівлі-продажу від 27.10.2018, посвідченого приватним нотаріусом Куйбідою-Кришкевич Х.В. Згідно із статутом Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького, такий, як суб`єкт господарювання, діє в статусі бюджетної установи на засадах неприбутковості. Органом управління Університету є МОЗ України, а майно Університету є державною власністю. Таким чином, Університет підпорядкований МОЗ України, яке закріплює на праві оперативного управління будівлі, споруди, майнові комплекси, комунікації, обладнання, транспортні засоби та інше майно. Повноваження МОЗ України щодо розпорядження державним майном у системі вищої освіти здійснюється відповідно до законодавства. Списання та відчуження державного майна здійснюються на підставі прийнятого Уповноваженим органом управління рішення про надання згоди, в порядку, встановленому законодавством. Безоплатна передача об`єктів права державної власності здійснюється на підставі рішення Уповноваженого органу управління. Покликаючись на ті ж обставини, що і Університет у своєму позові, вказує, що будинок АДРЕСА_3 , а саме бібліотека, належить до державної власності, органом управління якого є МОЗ України, а балансоутримувачем такого є Університет, відповідно приміщення бібліотеки, як житловий фонд, не підлягав приватизації. Більше того, як підтверджується матеріалами справи, приватизація квартири АДРЕСА_3 , була здійснена незаконно, оскільки уповноважений орган на оформлення приватизаційних документів та відповідальний за видачу свідоцтва про право власності на житло, а також реєстрацію права власності і зберігання відповідних архівних матеріалів, не має інформації про перехід квартири АДРЕСА_1 у приватну власність. Зазначена квартира є складовою цілісного комплексу будівлі №6, в якій розташовано наукову бібліотеку Університету, а технічної документації на її виділення та переведення у житло не розроблялось та відповідних рішень уповноваженими органами не приймалось. 
Як вбачається з матеріалів справи, згідно із реєстраційним свідоцтвом №56 від 16 червня 1976 року, виданим Львівським міським відділом культури, на вулиці 17 вересня (з 1991 року вул.Січових Стрільців), 6 зареєстрована Наукова бібліотека державного медичного інституту.
Згідно з листом Міністерства охорони здоров`я України від 02 грудня 2004 року №14-12/22/786, адресованим ректору Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького Зіменковському Б.С., будівля наукової бібліотеки Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького, як цілісний майновий комплекс, що розташована за адресою: м.Львів, вул.Січових Стрільців, 6, є державною власністю, закріплена за Львівським національним медичним університетом імені Данила Галицького на правах оперативного управління і не підлягає відчуженню як житловий фонд.
Листом Міністерства охорони здоров`я України від 03.04.2019 №12-06/82, адресованим Університету, Департамент з фінансово-економічних питань, бухгалтерського обліку та фінансової звітності повідомило, що відповідно до інформації з автоматизованої системи «Юридичні особи» майно, серед якого зазначена у п.9 «Бібліотека», загальною площею 2 889, 1 кв.м, рахується на балансі Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького, який безпосередньо підпорядкований Міністерству охорони здоров`я України.
Ці відомості також підтверджуються Додатком 1 до листа ФДМУ від 31.05.2019 №10-15-10238, а саме Витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна МОЗ України.
Згідно із свідоцтвом про право власності на квартиру № НОМЕР_1 , виданим Виконавчим комітетом Львівської міської ради народних депутатів 20.06.1995, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 , згідно із розпорядженням (наказом) від 20.06.1995 уповноваженим органом приватизації.
Також, у відповідь на інформаційні запити Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького, було надано такі відомості:
- відповідь Галицької районної адміністрації від 11.08.2023 №31-вих-99423 про те, що згідно з журналом реєстрації розпоряджень з основної діяльності за 1995 рік, в Галицькій районній адміністрації відсутня інформація щодо прийняття розпорядження, на підставі якого було видано свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на приміщення (квартиру) АДРЕСА_1 ;
- відповідь Комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» від 23.08.2023, згідно з якою, відповідно до архівних даних, в комунальній установі відсутня інформація стосовно приватизації квартири АДРЕСА_1 . Комунальна установа повідомляє, що відповідно до архівних даних, інформації про те, чи видавалося Виконавчим комітетом Львівської міської ради свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 та свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 20.06.1995 і документів, які стали підставою для видачі цього свідоцтва, немає;
- відповідь ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 03.08.2023 про те, що згідно архівних даних станом на 29.12.2012, інформація про реєстрацію права власності на приміщення АДРЕСА_1 в БТІ відсутня.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги і позивач і третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, зазначали, що приватизація квартири АДРЕСА_1 , на підставі якої було видано зазначене свідоцтво про право власності на квартиру, є неправомірною, оскільки приміщення бібліотеки не підлягало такій приватизації, тим більше, без відома власника та балансоутримувача цього майна.
Також, судом першої інстанції було витребувано у Галицькій районній адміністрації Львівської міської ради копію розпорядження голови Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 30.06.1995 №392 «Про передачу квартир у власність громадян» із всіма його додатками. Представником позивача було зазначено, що, з метою отримання документів, про які зазначається в оскаржуваному Свідоцтві про право приватної власності на спірну квартиру, як про підставу його видачі, було зроблено запит у Львівську міську раду, у відповідь на який архівний відділ Львівської міської ради надав копію розпорядження виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 03.07.1995 №439 «Про затвердження розпорядження голови Галицької районної адміністрації «Про передачу квартир у власність громадян». Проте, вказане розпорядження відсилає до іншого акта, а саме до розпорядження голови Галицької районної адміністрації від 30.06.1995 №392 «Про передачу квартир у власність громадян», яке надане не було.
З наданого Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради розпорядження №392 від 30.06.1995 «Про передачу квартир у власність громадян» з додатком – Списком громадян, яким передаються у власність квартири житлового фонду Львівської міської Ради народних депутатів по Галицькому району, вбачається, що у такому списку відсутня інформація щодо передачі у власність квартири АДРЕСА_1 .
28 грудня 2022 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12022140000000310 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.365-2, ч. ч. 3, 4 ст.358, ч.2 ст.190, ч.1 ст.14-ч.3 ст.190, ч.ч.3,4 ст.190, ч.3 ст.27-ч.3 ст.190, ч. ч. 1, 2 ст.209, ч.3 ст.27-ч.2 ст.209 КК України. Згідно із постановою слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності Львівського РУП №1 ГУ НП у Львівській області Летнянка І.Р. від 28.12.2022 визнано Львівський національний медичний університет ім.Данила Галицького потерпілим у цьому кримінальному провадженні, оскільки було вчинено кримінальні правопорушення, пов`язані із незаконним відчуженням об`єктів нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_4 , які були передані на баланс Львівському національному медичному університету ім.Данила Галицького, а тому університету завдано матеріальної шкоди.
Крім наведеного, з листа Комітету з питань бюджету Верховної Ради України №04-14/12-1481 від 13.10.2008, щодо звернення мешканців м.Львова, які проживають на АДРЕСА_5 , про перегляд підстав включення будинку до Переліку пам`яток культурної спадщини, які не підлягають приватизації, в такому зазначено, що у проекті Закону (реєстр. номер 0928 від 23.11.2007), прийнятому 23.09.2008, в перелік якого входять пам`ятки історії, архітектури, монументального мистецтва, які зберегли автентичні свідчення про визначні історичні події, життя та діяльність відомих осіб, визначні місця, що становлять цінність з наукової, історичної, мистецької точки зору, вбачається, що будинок АДРЕСА_3 не значиться, як пам`ятка культурної спадщини, яка не підлягає приватизації.
Окрім цього, як вбачається з листа Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради від 09 лютого 2008 року №94/284 будинок на АДРЕСА_5 включений в перелік пам`яток архітектури м. Львова саме як житловий будинок XIX-XX ст. за охор. №50 на підставі рішення Львівського облвиконкому № 130 від 24 лютого 1980 року.
Також, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 .
Підставою для державної реєстрації квартири за останньою є договір купівлі-продажу від 27.10.2018, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбілою-Кришкевич Х.В., зареєстрований за №280, згідно з яким продавець ОСОБА_4 передає у власність покупцю ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . Згідно із п. 2.1 договору купівлі-продажу квартири, продаж такої вчиняється за 2 626 380 грн, за домовленістю сторін.
До цього право власності на квартиру у будь-якому державному реєстрі зареєстровано не було. Вказаного ніким із учасників справи не оспорювало ся та не спростовано. 
Отже аналізуючи вимоги позову Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького та позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Міністерства охорони здоров`я України про скасування Свідоцтва про право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 №Г-02340, виданого виконавчим комітетом Львівської міської ради народних депутатів 30.06.1995, колегія суддів зазначає, що як встановлено вище, – відсутня інформація про ухвалення відповідним компетентним органом рішення щодо передачі у власність квартири АДРЕСА_1 .
Тому, слід вважати, що рішення компетентного органу (зазначеного в свідоцтві від 30.06.1995), на підставі якого нібито було видане оскаржуване свідоцтво про право власності на спірну квартиру, – не приймалось, що не враховано судом першої інстанції.
Так, відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Згідно ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, – відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК ( 435-15 )) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК ( 435-15 ) не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК ( 435-15 ). Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК ( 435-15 ) добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV ( 1952-15 ) "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень").».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2022 року у справі № 530/1995/18 (провадження № 61-697св21) зазначено, що «нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає».
Відтак, застосовуючи вказану аналогію закону до правовстановлюючого документу, яким є оскаржуване свідоцтво про право власності, слід вважати, що Свідоцтво про право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 №Г-02340, видане 30.06.1995 є нікчемним, вказаної дати фактично не видавалося та юридичної сили не має, оскільки видане без відповідної правової підстави (рішення уповноваженого органу) та відповідно не створює ніяких правових наслідків, а тому визнання його недійсним чи скасування не потребується.
Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що про той факт, що розпорядження, на підставі якого було видано свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на приміщення (квартиру) АДРЕСА_1 та оскаржуваного свідоцтва не існувало та компетентним органам відомо не було, вказує і той факт, що попередня користувачка квартири ОСОБА_6 у період з 2007 року по 2011 рік зверталась з вимогою про приватизацію квартири АДРЕСА_1 та у наданні їй такого права було відмовлено, зокрема, і у судовому порядку, про що зокрема свідчать матеріали Інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_3 (акр. 101 Замовлення на виконання робіт, арк. 107 відповідь Прокуратурі Львівської області) та рішення Личаківського районного суду м.Львова від 26 вересня 2011 року у справі №2-540/11 за позовом ОСОБА_6 до Львівського національного медичного університету ім.Данила Галицького про визнання права на приватизацію квартири (т.1, а.с.27-28), у якому, про розпорядження на підставі якого було видано свідоцтво №Г-02340 про право власності на приміщення (квартиру) АДРЕСА_1 та оскаржуване свідоцтво не йшлось. Окрім цього, такі відсутні і в матеріалах інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_3 .
Відтак, враховуючи те, що рішення компетентного органу від 30.06.1995, на підставі якого нібито було видане оскаржуване свідоцтво, фактично не приймалось, слід вважати, що Свідоцтво про право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 №Г-02340, видане виконавчим комітетом Львівської міської ради народних депутатів 30.06.1995 є нікчемним (що фактично визнано і відповідачем Виконавчий комітетом Львівської міської ради), а тому такий документ не створював юридичних наслідків та не зумовлював переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого, а тому всі подальші дії що стосуються майна, зокрема квартири АДРЕСА_1 є незаконними, зокрема і державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна – квартиру площею 90 кв.м. та підвал під індексом 3-2 площею 38,4 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_6 , здійснену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришкевич Х.В. (індексний номер: 43724912 від 27.10.2018, форма власності: приватна, розмір частки: 1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1678233546101).
Відтак, вимогу позивачів про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна – квартиру площею 90 кв.м. та підвал під індексом 3-2 площею 38,4 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_6 , здійснену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришкевич Х.В. (індексний номер: 43724912 від 27.10.2018, форма власності: приватна, розмір частки: 1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1678233546101) слід задовольнити.
Також, слід вважати, що спірне нерухоме майно (квартира) вибуло із володіння (оперативного управління) позивачів поза волею власника (держави в особі позивачів), оскільки держава в особі Міністерства охорони здоров`я України, яка діє через оперативне управління Державного некомерційного підприємства «Львівський національний медичний університет імені Данила Галицького» до 26.02.2020 року жодним чином не була та не могла бути поінформована про існування такого свідоцтва чи в подальшому про існування договору купівлі-продажу, про що дізналася (могла дізнатися) після повідомлення в Галицький ВП ГУНП у Львівській області директорки бібліотеки ЛНМУ ім. Данила Галицького ОСОБА_7 – щодо протиправних дій з боку гр. ОСОБА_5 , зокрема, щодо «зривання» ним колодки на опечатаному університетом приміщенні квартири (квартира до 27.10.2018 ні за ким у будь-якому державному реєстрі прав власності зареєстрована не була), – а тому відповідно до частини першої статті 388 ЦК України держава в особі Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького, а також Міністерство охорони здоров`я України, яке є органом його управління має право на витребування квартири у кінцевого власника.
Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Частиною 1 статті 388 ЦК України визначено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Відтак, якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за договором купівлі-продажу (до якого уповноважені органи власника не мають відношення), який укладений за нікчемним свідоцтвом про право власності, слід вважати що таке було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, – власник такого майна в особі уповноважених органів може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. При цьому відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: безпідставну реєстрацію спірного нерухомого майна за стороною правочину, до якого власник не має відношення та який укладений на основі нікчемного свідоцтва про право власності усупереч вимогам законодавства.
Велика Палата Верховного Суду у постанову від 27.11.2024 справі №204/8017/17 дійшла до наступних висновків: «У разі, якщо спірне нерухоме майно надалі відчужене за відплатним договором, і сторона цього договору не знала і не могла знати про відсутність у продавця права його відчужувати, у зв`язку із чим така особа є добросовісним набувачем, спірне нерухоме майно, також, може бути витребуване його власником відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, оскільки таке майно вибуло з володіння власника (законного володільця) не з його волі.
Наведене також узгоджується з положеннями статті 330 ЦК України, згідно з якими, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Крім цього, необхідно враховувати, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.»
Право власності є конституційним правом особи, передбаченим статтею 41 Конституції України, воно є непорушним та набувається в порядку, визначеному законом. Законний власник не втрачає право власності на належне йому майно, якщо воно вибуває з його володіння без належної на те законної підстави чи не з його волі, тому таке право підлягає захисту.
Відповідно до ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Критеріями сумісності заходу втручання у право власності із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є такі обставини:
- чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі. Тобто втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту зазначеної статті. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції є, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. Водночас відсутність такого порушення є тоді, коли дотримані всі три критерії.
Отже, повинне існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16.02.2017 (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Однак, відповідачку ОСОБА_2 , також, не слід вважати добросовісною набувачкою спірного майна, оскільки такою не здійснювалась звичайна, розсудлива перевірка майна на предмет законності його набуття попереднім власником. Так, квартира на праві власності ні за ким зареєстрована не була; існуюче свідоцтво про право власності на таку без рішення компетентного органу, у матеріалах Львівського МБТІ та ЕО, – відсутнє; така квартира до купівлі не оглядалась, інакше б відповідачка з`ясувала , що така кватира на праві власності до 2018 року ні за ким зареєстрована не була, оскільки як встановлено вище Свідоцтво про право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 №Г-02340, видане виконавчим комітетом Львівської міської ради народних депутатів 30.06.1995, видане без відповідної правової підстави, а крім цього перебувала в користуванні та володінні позивача Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького та була опечатаною. Вказаного відповідачами не спростовано.
Враховуючи вказане, вимоги позивачів про витребувати квартири АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 , також, підлягали до задоволення та помилково були відхилені судом першої інстанції.
Що стосується  заяв представника відповідачки ОСОБА_2 – адвоката Стабрина В.В. про застосування строку позовної давності і щодо позову Університету, і щодо позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, МОЗ України, то колегія суддів зазначає, що позивачами стосовно задоволених позовних вимог такий не пропущено з огляду на таке.
Згідно з ст. 256, 257 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Положеннями ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).
Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено відповідну заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
Так, до 26.02.2020 року (повідомлення в Галицький ВП ГУНП у Львівській області директорки бібліотеки ЛНМУ ім. Данила Галицького ОСОБА_7 – щодо протиправних дій з боку гр. ОСОБА_5 , зокрема, щодо «зривання» ним колодки на опечатаному університетом приміщенні квартири) позивачам відомо не було та не могло бути. 
Однак, навіть якщо припустити (чого відповідачами не доведено), що позивачам могло бути відомо про оскаржувані свідоцтво та реєстрацію права власності з часу укладення договору купівлі-продажу від 27.10.2018 спірної квартири, то 30 березня 2020 року був прийнятий Закон України № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнений Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, п. 12 якого визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу строки, продовжуються на строк дії такого карантину.
Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року, а тому саме з цієї дати строк позовної давності продовжувався у зв`язку із введенням на території України карантину. Строк карантину неодноразово продовжувався й закінчився 30 червня 2023 року.
Крім того, згідно Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в зв`язку з військовою агресією рф проти України, в Україні було введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, з подальшими його продовженнями, який триває і наразі.
Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», внесено зміни до ЦК України щодо строків позовної давності. Так, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема п.19, згідно якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Відтак, колегія суддів вважає, що позивачі, звернувшись до суду з даним позовом 25.09.2023 року (звернувся Львівський національний медичного університет імені Данила Галицького) та 04.02.2025 (звернулась третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Міністерство охорони здоров`я України), не пропустили строків позовної давності.
Зважаючи на вказане, доводи позовів та апеляційних скарг слід вважати частково обґрунтованими та такі позови та апеляційні скарги слід задовольнити частково. 
Рішення ж суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького та позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Міністерства охорони здоров`я України слід задовольнити частково та cкасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна – квартиру площею 90 кв.м та підвал під індексом 3-2 площею 38,4 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_6 , здійснену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришкевич Х.В. (індексний номер: 43724912 від 27.10.2018, форма власності: приватна, розмір частки: 1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1678233546101) та витребувати квартиру АДРЕСА_1 , з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь держави, в особі Міністерства охорони здоров`я України в оперативне управління Державного некомерційного підприємства «Львівський національний медичний університет імені Данила Галицького». В задоволенні решти вимог позовів слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційні скарги Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького та Міністерства охорони здоров`я України – задовольнити частково.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 квітня 2025 року – скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького до ОСОБА_4 , Виконавчого комітету Львівської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи: Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Міністерство охорони здоров`я України про скасування свідоцтва про право власності на квартиру, скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння та позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Міністерства охорони здоров`я України до ОСОБА_4 , Виконавчого комітету Львівської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи: Львівський національний медичний університет імені Данила Галицького, Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про скасування свідоцтва про право власності на квартиру, скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння – задовольнити частково.
Державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна - квартиру площею 90 кв.м та підвал під індексом 3-2 площею 38,4 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_6 , здійснену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришкевич Х.В. (індексний номер: 43724912 від 27.10.2018, форма власності: приватна, розмір частки: 1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1678233546101) – скасувати.
Квартиру АДРЕСА_1 , – витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь держави, в особі Міністерства охорони здоров`я України в оперативне управління Державного некомерційного підприємства «Львівський національний медичний університет імені Данила Галицького». 
В задоволенні решти вимог позовів – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 11 вересня 2026 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра