Постанова 18 серпня 2026 року м. Київ справа № 1-1048/11 провадження № 51-1168 ск 18
Суддя Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду ОСОБА_1 , розглянувши касаційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_2 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 6 серпня 2026 року,
установив:
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 6 серпня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а ухвалу Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 23 червня 2026 року - без зміни. 
Відповідно до змісту оскарженої ухвали, суд першої інстанції відмовив у поновленні строку на апеляційне оскарження постанови попереднього розгляду Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2011 року, якою кримінальну справу було призначено до судового розгляду, а запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишено без зміни. 
Апеляційний суд, переглядаючи це рішення, погодився з висновками суду першої інстанції, вважаючи, що ОСОБА_2 був присутній у засіданні 14 квітня 2011 року, знав про постанову та мав можливість її оскаржити у встановлений законом строк, а наведені ним причини пропуску строку не є поважними.
У касаційній скарзі ОСОБА_2 порушує питання про перевірку ухвали апеляційного суду в касаційному порядку.
Посилаючись на процесуальні порушення, він зазначає, що відмовляючи у поновленні строку апеляційного оскарження, суди не врахували, що постанова суду першої інстанції від 14 квітня 2011 року містила інформацію про відсутність права на апеляційне оскарження, що становило на той час, до ухвалення рішення Конституційного суду від 13 червня 2019 року № 4-р/2019, реальну процесуальну перешкоду, тому, на його думку, суди неправильно оцінили поважність причин пропуску строку, вказавши про відсутність процесуальної активності, також не врахували, що цією постановою вирішувалось питання тримання під вартою, що вимагало підвищених гарантій доступу до судового контролю, не врахували рішення ЄСПЛ, які встановили порушення права на свободу та відсутність ефективного засобу захисту у цьому провадженні, застосували надмірний формалізм, що позбавило доступу до правосуддя. У зв`язку з цим ухвала апеляційного суду підлягає перегляду у касаційному порядку.
Однак, касаційна скарга обвинуваченого ОСОБА_2 не може бути прийнята до розгляду, з огляду на таке. 
Відповідно до ч. 2 ст. 383 Кримінального-процесуального Кодексу України 1960 року, у касаційному порядку можуть бути перевірені вироки місцевих судів, постанови (ухвали) цих судів у справах про застосування примусових заходів виховного чи медичного характеру, інші постанови (ухвали), які перешкоджають подальшому провадженню у справі, ухвали апеляційного суду, постановлені щодо цих вироків, постанов (ухвал), крім випадків, коли апеляційною інстанцією зазначені рішення скасовано, а справу направлено на нове розслідування чи новий судовий розгляд, а також ухвали апеляційного суду, постановлені ним в апеляційному порядку щодо видачі особи (екстрадиції).
Стаття 347 КПК України 1960 року містить вичерпний перелік судових рішень, на які може бути подана апеляція.
При цьому, відповідно до статті 245 КПК України 1960 року, постанова судді про призначення справи до судового розгляду оскарженню не підлягає.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, обвинувачений ОСОБА_2 порушує питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції, яким переглянуто по суті рішення суду першої інстанції про відмову у поновленні строку на апеляційне оскарження постанови про призначення справи до судового розгляду яка, відповідно до ст. 245 КПК України 1960 року не підлягає апеляційному оскарженню. 
Проте, розгляд судами питання дотримання строків апеляційного оскарження був процесуально неправомірним, оскільки процесуальний закон не передбачав можливості апеляційного перегляду цього рішення. 
На момент її ухвалення закон прямо забороняв апеляційне оскарження таких постанов, а тому вони набирали законної сили негайно після проголошення і не могли бути предметом апеляційного перегляду.
Щодо посилання обвинуваченого на рішення Конституційного суду від 13 червня 2019 року № 4-р/2019, як підстава для оскарження постанови від 14 квітня 2011 року, то слід зазначити наступне.
Конституція України визначає, що судове рішення є обов`язковим до виконання з моменту набрання ним законної сили (стаття 129 Конституції України). Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право на оскарження рішень органів державної влади, однак реалізація цього права здійснюється виключно у порядку, визначеному законом. 
Конституційне право на оскарження не створює автоматичного права на апеляційний перегляд будь-якого судового рішення, якщо закон прямо не передбачає такої процедури. Саме закон у даному випадку процесуальний визначає, які рішення можуть бути оскаржені, а які - ні.
Посилання ОСОБА_2 на рішення Конституційного Суду України, яким було визнано неконституційним положення КПК України щодо неможливості апеляційного оскарження ухвал про тримання під вартою, у даному випадку є безпідставним. Це рішення Конституційного Суду не має ретроспективної дії, що прямо вбачається зі змісту статті 152 Конституції України, відповідно до якого, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Тобто, навіть після рішення Конституційного Суду можливість апеляційного оскарження ухвал (постанов) про тримання під вартою поширюється лише на ті ухвали, які були постановлені після набрання чинності рішенням КСУ або ухвали (постанови), які на день ухвалення рішення КСУ не набрали законної сили. 
Постанова місцевого суду від 14 квітня 2011 року не може бути оскаржена в апеляційному порядку, оскільки на момент її ухвалення закон прямо забороняв таке оскарження.
За таких умов суд першої інстанції не мав процесуального права розглядати клопотання ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови місцевого суду від 14 квітня 2011 року.
Поновлення строку можливе лише щодо рішень, які можуть бути оскаржені. Якщо закон не передбачає апеляційного перегляду певного рішення, то суд не має права відкривати провадження, оцінювати поважність причин пропуску строку, ухвалювати рішення про поновлення чи непоновлення такого строку. 
Апеляційний суд, після отримання апеляції на постанову місцевого суду від 14 квітня 2011 року не мав би процесуального права розглядати апеляційну скаргу на постанову попереднього розгляду справи та призначення до судового розгляду. Неможливість апеляційного оскарження постанови від 2011 року автоматично виключає можливість розгляду будь-яких похідних рішень, пов`язаних із поновленням строку на її оскарження. Тому, розглядаючи доводи щодо строків оскарження, апеляційний суд фактично вийшов за межі своїх повноважень.
Враховуючи наведене, оскільки постанова місцевого суду від 14 квітня 2011 року не перешкоджає подальшому руху справи, оскаржуване судове рішення не може бути предметом касаційної перевірки, а тому підстав для витребування справи немає.
Керуючись ч. 2 ст. 388 КПК України 1960 року, пунктом 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України в редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року,
ухвалив:
Відмовити у витребуванні кримінальної справи стосовно обвинуваченого ОСОБА_2 за його касаційною скаргою на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 6 серпня 2026 року.
Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1